УХВАЛА

27 липня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/10453/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 

розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі
за позовом Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів"
до Державного підприємства спеціального зв`язку,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державна міграційна служба України,
про стягнення 209 925, 00 грн,

ВСТАНОВИВ:
12.07.2023 до Касаційного господарського суду надійшла касаційна скарга Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі № 910/10453/22. 
25.07.2023 до Касаційного господарського суду надійшло заперечення Державного підприємства спеціального зв`язку проти відкриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою, оскільки вважає викладені скаржником підстави подання скарги необґрунтованими зважаючи на те, що відповідач, як державне підприємство, яке надає послуги спеціального зв`язку з пересилання кореспонденції, що містить таємну, секретну, конфіденційну, комерційну інформацію, діяв в умовах воєнного часу з метою запобігання захоплення паспортами громадян України та використання їх окупантами на території України, тому доводи скаржника щодо суспільного інтересу та виняткового значення справи про відшкодування відповідачем вартості знищених документів в умовах реальної загрози та внаслідок настання форс-мажорних обставин є хибними.
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги з урахуванням заперечень проти відкриття касаційного провадження Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 910/10453/22 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.
За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Частиною п`ятою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 установлено у розмірі 2 481,00 грн.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом поданого у 2022 році позову у цій справі є стягнення                           209 925, 00 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 100 = 248 100,00 грн), а тому у розумінні ГПК України справа № 910/10453/22 є малозначною.
Разом із цим у касаційній скарзі зазначено, що справа № 910/10453/22 має значний суспільний інтерес, оскільки стосується знищення важливих для суспільства, особливо у період воєнного часу, документів (паспортів), оформлення яких здійснюється шляхом взаємодії системи державних інституцій, а тому має загальнодержавне значення, а правовідносини сторін справи є унікальними з огляду на те, що подібні спори раніше судами не розглядались. Крім, цього скаржник зазначає, що справа має виняткове значення для нього, оскільки шкода, заподіяна безпідставним знищенням персоналізованих паспортів, фактично є шкодою, спричиненою органу державної влади в особі Державної міграційної служби, якій позивач зобов`язаний відшкодувати вартість замовлених бланків, що не були доставлені внаслідок їх знищення відповідачем.
Отже, скаржник посилається на виключення, зазначені у підпунктах "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, з огляду на які, вважає що судові рішення у цій справі підлягають касаційному оскарженню.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підходу до вирішення актуальної правової проблеми. 
Натомість у касаційній скарзі Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" відсутні посилання на справи та їх кількісні показники, які би свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію щодо вирішення справ з аналогічними обставинами справи. Замість цього скаржником зазначено, що фундаментальність значення цієї справи полягає у відсутності у судовій практиці єдиних висновків щодо застосування норми права, одночасно зазначено, що правовідносини сторін є унікальними та такими, що не були предметом розгляду раніше у суді.
Для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосується питання права, вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема існування кількісних або якісних критеріїв, зокрема:
- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;
- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;
- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.
Отже, скаржник не довів, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тоді яка доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що є прерогативою судів попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті, а тому не містить випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Належних обґрунтувань про те, що ця справа має суспільний інтерес, заявником не наведено.
Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи. Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.
Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких суд міг би визнати оскаржувані рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, скаржник не зазначив.
Додатково слід звернути увагу скаржника на те, що незгода із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при їх ухваленні, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок ухвалення цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Додатково слід зазначити про те, що використання касаційним судом оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо, виходячи зі статусу Верховного Суду, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень і застосування Судом таких повноважень не може вважатися обмеженням доступу особи до процесу правосуддя.
Верховний Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 про неприйнятність у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Європейський Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункту 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. При цьому в аспекті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також взято до уваги наявність або відсутність питання справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій
Зважаючи на обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі № 910/10453/22 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі № 910/10453/22.
2. Матеріали касаційної скарги з додатками повернути скаржникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

 О. В. Случ