ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року 
м. Київ

cправа №  918/318/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі
за позовом керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне 
до Сарненської районної військової адміністрації 
про зобов`язання вчинити дії.

У судовому засіданні взяли участь прокурор - Косенко Д. В. та представник Міністерства оборони України - Григорчук С. А.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У червні 2022 року керівник Рівненської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Міністерства оборони України (далі - Міноборони та/або позивач-1) в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне (далі - КЕВ та/або позивач-2) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Сарненської районної військової адміністрації (далі - Адміністрація), в якій просив зобов`язати Адміністрацію на виконання вимог статей 140, 141, 142 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) прийняти розпорядження (рішення) про припинення права постійного користування для КЕВ земельними ділянками:
- площею 0,4800 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1;
- площею 4,000 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_2;
- площею 0,6600 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_3;
- площею 8,2000 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_4;
- площею 0,2000 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_5. 
1.2. Позовні вимоги із посиланнями на положення статей 92, 141, 142 ЗК України аргументовані тим, що в межах Сарненського району для державних потреб за рішеннями місцевих виконавчих комітетів відведено державні землі загальною площею 13,54 га, до складу яких входять земельні ділянки, а саме: площею 0,4800 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, відведена постановою Сарненського районного виконавчого комітету від 05.07.1948; площею 4,000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка відведена постановою Сарненського районного виконавчого комітету від 05.07.1948 (державний акт від 25.03.1982 №   25); площею 0,6600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, відведена рішенням Клесівського районного виконавчого комітету від 17.11.1953 № 328 (державний акт БО 19133 від 1984 року); площею 8,2000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, відведена рішеннями Клесівської селищної ради від 29.01.1962 № 2, Сарненського районного виконавчого комітету від 09.06.1967 № 274 (державний акт БО 19133 від 1984 року); площею 0,2000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_5, відведена в 1957 році, Рада Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - РМ УРСР) від 15.03.1974 № 169 (державний акт БО 19133 від 1984). Зазначені земельні ділянки передано в межах території Сарненського району для спеціального використання (розміщення військових частин та установ Міністерства оборони СРСР), правонаступником якого на території України є Міноборони. 
У подальшому спірні земельні ділянки відповідно до індивідуальних карток обліку земельних ділянок (Форма 403) № 88, № 89, № 91, № 92 та № 93 та відомостей щодо наявності та використання земельних ділянок по КЕВ (Форма 405) поставлені на облік у КЕВ як територіального органу управління Збройних Сил України для їх постійного використання у військових цілях. 
Прокурор зазначив, що у зв`язку із добровільною відмовою від права користування земельними ділянками та з метою дотримання процедури повернення земель її власнику, а саме територіальному органу виконавчої влади в особі Адміністрації, КЕВ звернувся до Міноборони з приводу надання згоди на відмову від права користування спірними земельними ділянками, які фактично з 2002 року, а окремі з них з 2008 року Збройними Силами України не використовуються. 07.10.2021 Міністр оборони України рішенням за № 14188/з/2 надав згоду КЕВ на припинення права користування спірними земельними ділянками.
У подальшому КЕВ як балансоутримувач спірних земельних ділянок неодноразово звертався до Адміністрації з листами від 08.11.2021 № 2494, від 08.11.2021 № 2495, від 13.12.2021 № 2797, від 13.12.2021 № 2798 про прийняття рішення щодо припинення права постійного користування цими земельними ділянками. Проте, як зазначив Прокурор, Адміністрація у припиненні права користування земельними ділянками відмовила та не видала відповідне розпорядження, як це передбачено нормами чинного законодавства, а саме частиною 4 статті 142 ЗК України, що стало підставою для звернення з позовом у цій справі.
2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 у справі №   918/318/22 (суддя Політика Н. А.) позовні вимоги задоволено повністю; зобов`язано Адміністрацію на виконання вимог статей 140, 141, 142 ЗК України прийняти розпорядження (рішення) про припинення права постійного користування для КЕВ земельними ділянками, а саме: площею 0,4800 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_2; площею 4,000 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_2; площею 0,6600 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_3; площею 8,2000 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_4; площею 0,2000 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_5.
2.2. Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд погодився з наявністю порушеного права, мотивувавши рішення тим, що Прокурор довів необхідність захисту саме ним (прокурором) інтересів держави, а також належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з даним позовом від імені Міноборони та КЕВ, надав належні докази, які підтверджують встановлення Прокурором підстав для представництва відповідно до положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Місцевий господарський суд погодився з тим, що всі спірні земельні ділянки належали до земель оборони та їх вилучення з користування Збройних Сил України відбулося за згодою Міноборони. При цьому єдиним органом, який уповноважений приймати будь-яке рішення щодо використання військового майна, земель оборони, у тому числі приймати рішення про припинення речових прав на майно, зокрема припинення права постійного користування земельними ділянками, наданими органами місцевого самоврядування або територіальними органами виконавчої влади Збройним Силам України (Збройним Силам СРСР), є лише Міноборони. Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України (далі - КМУ) немає повноважень з приводу розпорядження землями оборони, у тому числі прийняття рішення про відмову від права постійного користування землями оборони, допоки вони перебувають у користуванні Збройних Сил України.
2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі № 918/318/22 (Грязнов В. В. - головуючий, судді Філіпова   Т.   Л., Розізнана І. В.) рішення Господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 у справі № 918/318/22 скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.
2.4. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з огляду на відсутність в матеріалах справи як доказів передачі земельних ділянок площею 9,06 га на баланс Міноборони чи КЕВ, так і доказів щодо правонаступництва Міноборони чи КЕВ за результатами ліквідації ДП МОУ КНК «Діоріт», у користуванні якого перебували земельні ділянки площею 9,06 га, висновок суду першої інстанції щодо наявності права постійного користування Міноборони чи КЕВ на земельні ділянки загальною площею 9,06 га є передчасним, як і висновок про те, що таке право підлягає захисту.
Водночас щодо земельних ділянок площею 4,48 га апеляційний господарський суд із посиланнями на положення статті 13, частини 5 статті 20, статей 77, 84, 92, 142 ЗК України, статей 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 3, 9 та 14 Закону України «Про Збройні Сили України», статті 1 Закону України «Про використання земель оборони» зазначив, що оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міноборони, а розпоряджається ними КМУ, то відповідно до положень статті 142 ЗК України виключно КМУ має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття КМУ відповідного рішення за поданням Міноборони. При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що вказані узагальнюючі висновки щодо правового статусу земель оборони та порядку розпорядження ними державою в особі КМУ є усталеними в судовій практиці Верховного Суду та відображені, в тому числі, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, постановах Верховного Суду від 24.04.2018 № 902/539/14, від 12.05.2021 у справі № 916/1900/16, від 17.02.2021 у справі № 910/21404/17 та від 14.12.2022 у справі № 920/1190/20.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі № 918/318/22, КЕВ звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду - залишити в силі.
3.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пунктів 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
3.3. Так, на думку скаржника, апеляційний господарський суд не врахував правові позиції щодо застосування норм права, а саме положень статей 141, 142, 143 ЗК   України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, від 12.06.2018 у справі №   916/3727/15 та постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 08.02.2023 у справі №   924/894/21.
У контексті наведених доводів скаржник звертає увагу на те, що під час розгляду справи № 918/318/22 суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та дійшов помилкового висновку про те, що припинення права користування спірними земельними ділянками, за умов їх не вибуття з державної власності, потребує окремого рішення КМУ. За твердженням скаржника, Міноборони, будучи центральним органом виконавчої влади, уповноважене на прийняття рішення про припинення права користування землями оборони, якщо потреба в їх використанні закінчилася.
3.4. На обґрунтування пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник наголошує на необхідності формулювання правової позиції Верховного Суду щодо застосування положень статей 141, 142 ЗК України під час добровільної відмови користувача земельної ділянки державної форми власності, який є суб`єктом владних повноважень, від свого права користування із залишенням такої земельної ділянки у державній власності. 
Скаржник вважає, що у цьому разі землі оборони фактично не вибувають з державної власності, не передаються іншим особам у власність або користування, враховуючи повноваження територіального органу виконавчої влади Адміністрації, закріплені у частині 3 статті 122 ЗК України, вважає, що у цьому разі згода Міноборони від 07.10.2021 про припинення права користування спірними земельними ділянками є достатньою підставою для прийняття Адміністрацією відповідного рішення на виконання вимог частини 4 статті 142 ЗК   України.
3.5. Крім цього, у тексті касаційної скарги скаржник акцентує увагу на тому, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні свідомо не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме положення статті 20 ЗК України, пунктів 44, 45 та 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483 (далі - Положення № 483), пункту 4.5 Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 19.12.2017 №   680 (далі - Інструкція № 680), що вплинуло на прийняття незаконного рішення. 
На думку скаржника, суд апеляційної інстанції також помилково послався на положення статті 149 ЗК України, при цьому не взяв до уваги те, що у спірних правовідносинах не ставиться питання про вилучення спірних ділянок для суспільних потреб та інших потреб, а йдеться про добровільне припинення права користування землями оборони у порядку, передбаченому статтями 140, 141, 142 ЗК України.
Також скаржник наголошує на тому, що, звертаючись з позовними вимогами та обираючи спосіб захисту порушених прав та інтересів держави, Прокурор в даному випадку не намагається призвести до узурпації владних повноважень Адміністрації та якимось чином здійснити обмеження дискреційних повноважень, а лише спонукає до прийняття Адміністрацією управлінського рішення відповідно до вимог статей 141, 142 ЗК України, тобто діяти в межах своїх повноважень та в рамках правового поля.
3.6. Прокурор у поясненнях до касаційної скарги просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №   918/318/22 та залишити в силі рішення Господарського суду Рівненської області від 19.09.2022.
4. Фактичні обставини справи, встановлені судами
4.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, за наслідками вивчення у березні 2022 року стану додержання вимог земельного законодавства при використанні земель оборони, Рівненською спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері зроблено висновок, що в межах Сарненського району для державних потреб за рішеннями місцевих виконавчих комітетів відведено державні землі загальною площею 13,54 га, до складу якої входять такі земельні ділянки:
- площею 0,4800 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, відведена постановою Сарненського районного виконавчого комітету від 05.07.1948;
- площею 4,000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, відведена постановою Сарненського районного виконавчого комітету від 05.07.1948 (державний акт від 25.03.1982 № 25); 
- площею 0,6600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, відведена рішенням Клесівського районного виконавчого комітету від 17.11.1953 № 328 (державний акт БО 19133 від 1984); 
- площею 8,2000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, відведена рішеннями Клесівської селищної ради від 29.01.1962 №2 та Сарненського районного виконавчого комітету від 09.06.1967 № 274 (державний акт БО 19133 від 1984 року); 
- земельна ділянка площею 0,2000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, яка відведена в 1957 році, рішення РМ УРСР від 15.03.1974 № 169 (державний акт БО 19133 від 1984). 
Спірні земельні ділянки передано в межах території Сарненського району для спеціального використання (розміщення військових частин та установ Міністерства оборони СРСР), правонаступником якого на території України є Міноборони.
Надання земельних ділянок саме Міністерству оборони СРСР підтверджується і нормами діючого на той час законодавства, зокрема Положенням про квартирно-експлуатаційну службу і квартирному забезпеченню Радянської армії та військово-морського флоту, затвердженого наказом Міністра оборони СРСР від 22.02.1977 №   75, відповідно до пункту 75 якого надання в користування земельних ділянок для потреб Міністерства оборони СРСР здійснюється в порядку відводу.
Судами також установлено, що на виконання вказаних вимог чинного законодавства та з метою дотримання процедури повернення земель її власнику - територіальному органу виконавчої влади в особі Адміністрації, КЕВ звернувся до Міноборони з приводу надання згоди на відмову від права користування спірними земельними ділянками, які фактично з 2002 року, а окремі з них з 2008 року Збройними Силами України не використовуються.
07.10.2021 в листі № 14188/з/2 на запит щодо відмови від права постійного користування земельними ділянками Міністр оборони України зазначив: «Згоден. Організувати виконання».
На звернення КЕВ від 08.11.2021 № 2494, від 08.11.2021 № 2495, від 13.12.2021 №   2797, від 13.12.2021 № 2798 як балансоутримувача спірних земельних ділянок щодо вирішення питання про припинення права постійного користування цими земельними ділянками Адміністрація відмовляла через недоліки або відсутність технічної документації.
Уважаючи, що Адміністрація уникає вирішувати питання про відмову КЕВ від права постійного користування земельними ділянками, чим порушує права Міноборони та КЕВ, Прокурор звернувся до суду з позовом у цій справі, в якому просив зобов`язати Адміністрацію видати розпорядження про припинення для КЕВ права користування спірними земельними ділянками на підставі положень статей 140, 141, 142 ЗК України.
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані  рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.
5.3. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного спору є зобов`язання органу влади вчинити дії щодо припинення права постійного користування земельними ділянками, які належать до земель оборони.
Проаналізувавши підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, наведені скаржником у тексті касаційної скарги, Верховний Суд зазначає, що основним питанням, яке постало перед Верховним Судом під час касаційного перегляду оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, є визначення порядку (процедури) припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, у разі добровільної відмови землекористувача від права постійного користування у зв`язку з відсутністю потреби використання таких земель.
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 1 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення Прокурора з позовом у цій справі) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 ЗК України).
Згідно ж зі статтею 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України «Про використання земель оборони», який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.
У державній власності в силу приписів частин 1, 2 статті 84 ЗК України, перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених 2 другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 2 статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Згідно з приписами статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
Разом із цим особливості користування земельними ділянками, наданими для потреб Збройних Сил України, визначені Положенням № 483.
Відповідно до пункту 44 цього Положення за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України.
Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України (пункт 45 Положення № 483).
Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом 
України (пункт 50 Положення № 483).
Вказаним Положенням № 483 передбачено певну процедуру відмови від користування землею, наданою для потреб Збройних Сил України, за відсутністю потреби та передачі цієї землі місцевим органам влади згідно зі статтею 27 Земельного кодексу України (на час звернення Прокурора з позовом у цій справі стаття 141 ЗК України).
Так, стаття 141 ЗК України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, такою підставою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
Відповідно до положень частин 3, 4 статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
При цьому варто зазначити, що частиною 1 статті 92 ЗК України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна, і лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.
За приписами статті 13 ЗК України, статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9 та 14 Закону України «Про Збройні Сили України», статті 1 Закону України «Про використання земель оборони» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень КМУ.
Як зазначалося вище, згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міноборони є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Проте саме КМУ передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149 ЗК України (частина 8 статті 122 ЗК України). Так само відповідно до частини 3 статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Отже, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття КМУ відповідного рішення за поданням Міноборони. 
Аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 у справі № 924/174/18 та Верховним Судом у постановах від 17.02.2021 у справі № 910/21404/17, від 26.08.2020 у справі №   904/9761/17.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 24.04.2018 у справі № 902/538/14 також виклав правовий висновок про те, що оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міноборони, а розпоряджається ними КМУ, то відповідно до статті 142 ЗК України виключно КМУ має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Такий правовий висновок є сталим і знайшов подальше відображення у постановах Верховного Суду, зокрема від 12.05.2021 у справі № 916/1900/16. Підстав для відступу від них Суд не вбачає.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, наразі не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки на теперішній час наявний висновок Верховного Суду щодо комплексного застосування норм права, а саме статей 142, 143 ЗК України щодо порядку (процедури) припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України у разі добровільної відмови землекористувача від права постійного користування землею.
З огляду на те, що після відкриття касаційного провадження у цій справі виявилося, що Верховний Суд вже виклав висновок щодо питання застосування норми права, а саме статей 142, 143 ЗК України, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою КЕВ з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Ураховуючи викладене у цій постанові, а також проаналізувавши постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, від 12.06.2018 у справі №   916/3727/15 та постанову Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №   924/894/21, правовий висновок щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано судом апеляційної інстанції у цій справі, Верховний Суд встановив, що оскаржувана у цій справі постанова не суперечить висновкам, викладеним у справах, на які посилається скаржник у тексті касаційної скарги. Навпаки, оскаржувану постанову прийнято з урахуванням правових позицій, викладених у цих постановах. Ураховуючи наведене, підстава касаційного оскарження передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України також не знайшла підтвердження, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
5.4. Щодо решти доводів касаційної скарги (пункт 3.5 цієї постанови) Верховний Суд зазначає таке.
Так, аналіз змісту доводів поданої скаржником касаційної скарги в цій частині свідчить про те, що КЕВ, звертаючись до касаційного суду, не врахувало, що призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, в якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та застосування на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому, судам нижчих інстанцій результат вирішення конкретної судової справи. Касаційний перегляд не можна вважати повторною апеляцією, однак доводи скарги КЕВ (пункт 3.5 цієї постанови) маскують у собі саме таке розуміння касаційного провадження та зводяться до незгоди КЕВ із встановленими судом фактичними обставинами справи. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України недослідження судом зібраних у справі доказів може бути підставою для подання касаційної скарги та скасування судового рішень з направленням справи на новий розгляд за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу, чого в цього разі не відбулося. 
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.3. Взявши до уваги викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити, в решті касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне залишити без задоволення.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі № 918/318/22 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          С. К Могил

                                                                                          О. В. Случ