ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/8754/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуючої, Міщенка І. С., Чумака Ю. Я., 
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
Приватного підприємства "Автоентерпрайз" - Надточиєва А. П., Гудима В. С.,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" - Гордієнко Н. П.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Приватного підприємства "Автоентерпрайз" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2023 (суддя Ягічева Н. І.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2023
(судді Іоннікова І. А., Разіна Т. І., Михальська Ю. Б.)
за позовом Приватного підприємства "Автоентерпрайз"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,
про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Приватне підприємстве "Автоентерпрайз" (далі - ПП "Автоентерпрайз")  звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (далі - ТОВ "Іоніті") про визнання недійсним договору про надання послуг з розміщення обладнання від 13.11.2019.
1.2. На обґрунтування позовних вимог зазначило, що його представник ОСОБА_1 уклав оспорюваний договір з перевищенням наданих йому повноважень, всупереч інтересам ПП "Автоентерпрайз", у своїх особистих інтересах як представника, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах для позивача; схвалення такого правочину не відбулося. Правовими підставами недійсності правочину позивач зазначає положення статей 15, 202, 203, 215, 232 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами 
2.1. 13.11.2019 ТОВ "Іоніті" (Замовник) та ПП "Автоентерпрайз" (Виконавець) уклали Договір про надання послуг з розміщення обладнання (далі - договір), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, за адресами та на умовах, визначених в окремих актах приймання-передачі до цього Договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги; місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі.
2.2. Згідно з пунктом 3.1 договору за надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн, а також 2,22 грн за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця обладнання замовника. Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, визначеному у договорі № 248/04Т), здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків (пункт 3.2 договору).
2.3. Пункт 3.3 договору визначає, що винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення виконавцем відповідних рахунків на банківський рахунок виконавця, вказаний у таких рахунках.
2.4. У пункті 4.2 договору сторони погодили, що обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.
2.5. Пункт 5.4 договору встановлює, що у випадку будь-якого порушення відповідачем умов даного договору, що призвело до неможливості використання позивачем для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою.
2.6. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 включно (пункт 6.1 договору).
2.7. На обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору від 18.12.2019 позивач посилався на те, що ПП "Автоентерпрайз" не надавало ОСОБА_1 повноважень на укладення договору з ТОВ "Іоніті" від 18.12.2019 без погодження його умов з директором підприємства. Крім того, позивач не видавало довіреність на укладення оспорюваного правочину без погодження його умов з директором ПП "Автоентерпрайз" та в подальшому не схвалювало цього правочину. Також позивач вказував, що він не мав наміру та підстав для укладення оспорюваного правочину, який не відповідає господарським інтересам підприємства.   Позивач наголошує, що оспорюваний договір суперечить інтересам підприємства, оскільки такий правочин не відповідає справжньому волевиявленню, а спрямований на задоволення особистих інтересів представника ОСОБА_1, який фактично діяв в інтересах ТОВ "Іоніті". Договір укладений на заздалегідь невигідних умовах для довірителя, внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з метою незаконного привласнення майна ПП "Автоентерпрайз", та створення штучних підстав для стягнення з позивача коштів з метою незаконного збагачення.
3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 23.02.2023 відмовив у задоволенні позову.
3.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 21.06.2023 залишив зазначене рішення без змін.
3.3. Судові рішення мотивовано тим, що Позивач не довів наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. ПП "Автоентерпрайз" подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2023, в якій просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги зводяться до такого:
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без врахування висновків щодо застосування норм права в подібних відносинах, викладених у Постановах Верховного Суду;
- суди не дослідили і не оцінили зібрані у справі докази;
- апеляційним суд безпідставно не врахував висновки Верховного Суду, викладені у справах між тими ж сторонами з подібного предмету спору щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо юридичної сили дублікату господарського договору, не посвідченого нотаріально та предмету доказування), зокрема у постановах у справах № 910/12774/21, №910/6220/22 та №910/5934/22.
Крім того, 23.08.2023 від скаржника надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яке мотивовано тим, що справа містить три виключні правові проблеми, а саме:
- щодо визначення правового режиму дублікату договору, не посвідченого нотаріально;
- щодо звільнення від доказування, в тому числі у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, та можливості спростування їх під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.
- щодо застосування положень частини третьої статті 238 ЦК України у разі вчинення представником правочину в інтересах афілійованої особи та члена своєї сім`ї. 
5. Позиція інших учасників справи
5.1. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Іоніті" просить судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.
5.2. Узагальнено доводи відповідача зводяться до такого:
- договір укладався в інтересах ПП "Автоентерпрайз" спеціально уповноваженою ним особою;
- оспорюваний договір підписаний ОСОБА_1, якому надавалась довіреність на представництво інтересів позивача;
-  єдиною довіреністю, яка видана ОСОБА_1, є довіреність  від 05.07.2019, нотаріально засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи;
- на підставі зазначеної довіреності ОСОБА_1 представляв інтереси ПП "Автоентерпрайз" не тільки перед відповідачем, а й іншими особами, зокрема ТОВ "Богдан-Авто Поділ" та ТОВ "Фінкомінвест", втім зазначена обставина не взята до уваги судом апеляційної інстанції; 
- разом з довіреністю ПП "Автоентерпрайз" надіслав ОСОБА_1 наказ від 05.07.2019 №17/07, оригінал цього наказу був досліджений в судовому засіданні в межах справи №910/13513/20 (спір між тими ж сторонами про стягнення з ПП "Автоентерпрайз" штрафних санкцій);
- суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми  матеріального права, пославшись на статтю 1003 ЦК України, яка регулює відносини за договором доручення, а не довіреності;
- під час підписання оспорюваного договору   ОСОБА_1 не був учасником чи бенефіціаром ТОВ "ІОНІТІ";
- порушення ПП "Автоентерпрайз" умов договорів, укладених з ТОВ "ІОНІТІ" встановлено в  чисельних рішеннях господарських судів про стягнення штрафних санкцій за подібними договорами.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке. 
6.2. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
6.3. Згідно із частинами першою, третьою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
6.4. За змістом статей 525, 526 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
6.5. Згідно з частинами першою-третьої, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6.6. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
6.7. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
6.8. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.
6.9. Окрім того, може бути визнаний недійсним лише укладений правочин
6.10. Так, підстави позову про визнання договору недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений представником в своїх особистих інтересах з перевищенням повноважень, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах.
6.11. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
6.12. Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
6.13. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).
6.14. Суди попередніх інстанцій установили, що договір від 13.11.2019 та акт приймання-передачі обладнання від 13.11.2019 до нього від імені ПП "Автоентерпрайз" підписані ОСОБА_1, який, як вказано у преамбулі договору, діяв на підставі наказу № 17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, а від імені ТОВ "Іоніті" - директором Гулеєм С. В.
6.15. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявною в матеріалах справи, директором ПП "Автоентерпрайз" на день укладення спірного договору про надання послуг від 13.11.2019 був ОСОБА_2 .
6.16. При цьому згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПП "Автоентерпрайз" станом на дату укладення спірного договору (13.11.2019) були відсутні будь-які обмеження у керівника вказаного підприємства (ОСОБА_2) щодо представництва юридичної особи, у тому числі і щодо видачі довіреностей іншим особам на представництво інтересів підприємства.
6.17. Із наявного в матеріалах справи наказу директора ПП "Автоентерпрайз" ОСОБА_2 №170/07 від 05.07.2019 вбачається, що ним було видане розпорядження:
- використовувати з 05.07.2019 в господарській діяльності ПП "Автоентерпрайз" додаткову круглу печатку для укладання договорів, додаткових угод та додатків до договорів згідно відбитку, зазначеному у цьому наказі;
- видати уповноваженому представнику ПП "Автоентерпрайз" ОСОБА_1 довіреність на право використовувати печатку та укладати договори, додаткові угоди та додатки до договорів.
6.18. На підтвердження своїх заперечень щодо непідписання договору та акта приймання-передачі до нього позивач надав суду копію довіреності від 05.07.2019, зі змісту якої вбачається, що ПП "Автоентерпрайз" в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі Статуту, уповноважує ОСОБА_1 бути представником підприємства, зокрема, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах підприємства, додаткових угод до них та додатків до таких договорів від імені та в інтересах підприємства, виключно за умови погодження таких договорів, угод тощо із директором підприємства у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.
6.19. Крім того, як врахували суди, у матеріалах справи наявна копія довіреності від 05.07.2019 (надана відповідачем), відповідно до якої ПП "Автоентерпрайз" в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі Статуту, уповноважує ОСОБА_1 бути представником підприємства, зокрема, перед фізичними та юридичними особами з питань, що      пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до      договорів від імені підприємства. ОСОБА_1 надано право від імені підприємства укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.
6.20. Таким чином, матеріали справи містять дві копії довіреності на ім`я ОСОБА_1 від 05.07.2019 різного змісту.
6.21. Поряд із цим, вірність копії довіреності від 05.07.2019, наданої суду відповідачем, з оригіналу документа засвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С. А.
6.22. При цьому довіреність від 05.07.2019 містить оригінальний відбиток печатки ПП "Автоентерпрайз", водночас позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження   протиправного використання печатки іншою особою, у тому числі ОСОБА_1 , або належних доказів втрати чи викрадення печатки ПП "Автоентерпрайз".
6.23. Наявність саме відбитка печатки на довіреності підтвердилась і висновком судово-почеркознавчої експертизи від 20.07.2021 №   СУ-19/121-21/15134-ПЧ, наданим самим позивачем до матеріалів справи.
6.24. При цьому суди врахували, що у висновку експерта від 12.07.2021 №СЕ-19/121-21/15118-ДД, наданого позивачем, також не досліджувалося питання та не було встановлено приналежності вчиненого від імені ОСОБА_2 у графі "підпис" довіреності від 05.07.2019, виданої ОСОБА_1, підпису не директору ПП "Автоентерпрайз" ОСОБА_2, а іншій особі.
6.25. Суди попередніх інстанцій також взяли до уваги наявні у матеріалах справи копії договорів укладених, ПП "Автоентерпрайз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Авто Поділ" (договір від 05.09.2019 №05-09-2019/2), Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінкомінвест" (договір від 30.09.2019 № 30/09), Товариством з обмеженою відповідальністю "А.С.П. ЛТД" (договір від 07.10.2019 №07-10-2019), Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" (договір від 11.11.2019 № 11-11-19), Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (договір від 01.12.2019 №   Е-19/М-43/001), Приватним акціонерним товариством "Волиньобленерго" (договір від 04.10.2019 №   529-1166/19), при підписанні яких від імені ПП "Автоентерпрайз" діяв також ОСОБА_1 на підставі цієї ж виданої позивачем довіреності від 05.07.2019, яка не встановлювала обов`язку погоджувати укладення договорів із директором підприємства.
6.26. Зазначене також спростовує доводи скаржника про те, що довіреність від 05.07.2019 у поданій відповідачем до матеріалів справи нотаріально посвідченій копії відповідачем за підписом директора ОСОБА_2 не видавалася, адже аналогічна довіреність використовувалась при укладенні ПП "Автоентерпрайз" договорів з іншими контрагентами, дійсність яких ПП "Автоентерпрайз" не заперечує (зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності судових спорів між ПП "Автоентерпрайз" та вказаними юридичними особами з приводу дійсності перелічених договорів).
6.27. Серед іншого суди врахували положення частини першої статті 241 ЦК   України, відповідно до якого правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
6.28. Так, суди установили, що ПП "Автоентерпрайз" було вчинено ряд дій щодо прийняття договору до виконання, зокрема про фактичне виконання Договору свідчить акт приймання-передачі від 13.11.2019, згідно з яким ПП "Автоентерпрайз" надало місце для розміщення обладнання ТОВ       "Іоніті".
6.29. Зазначене в договорі обладнання належить ТОВ "Іоніті" на праві власності, що підтверджується:
- видатковою накладною від 31.10.2019 № 151 про придбання цього обладнання у ПП "Тесла моторс;
- наказом ТОВ "Іоніті" від 13.11.2019 №М022009 про постановку на облік обладнання, придбаного за видатковою накладною від 31.10.2019 № 151, серійний номер модему - М022009, з постановкою на облік пристрою для заряджання автомобілів WOG на Ізюмській.
6.30. В подальшому це обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE (AECharginPoint), адміністрованій групою компаній АВТОЕНТЕРПРАЙЗ, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнанням електроенергії та грошових коштів, що надходили від споживачів, що підтверджується копією наданого суду електронного листування уповноваженої особи ПП "Автоентерпрайз" з ОСОБА_1, в якій представник ПП "Автоентерпрайз" направляв електронний документ про списання з акаунта ТОВ "Іоніті" грошових коштів за обслуговування станцій № 2011 на земельній ділянці, належній ТОВ "Вест Петрол Маркет", яке приймається в якості доказу згідно з приписами частини 3 статті 96 ГПК України.
6.31. За встановленими судами обставинами, розміщення обладнання ТОВ "Іоніті" за адресою: м. Київ, вул. Ізюмська, 2, підтверджується також електронними щомісячними звітами про результати використання зарядних пристроїв, належних ТОВ "Іоніті", а останній електронний звіт в білінговій системі AUTOENTERPRISE (AEChargingPoint) був сформований у квітні 2020 року - до обмеження ТОВ "Іоніті" у доступі до аканту, і у звіті відображені відомості про облік цих зарядних пристроїв. 
6.32. При цьому,  місцевий господарський суд також взяв до уваги ту обставину, що у справах №910/12774/21, №910/12775/21, №910/12776/21, №910/20185/21, №910/20186/21, №910/20198/21, №910/2815/22, №910/4462/22 судами був встановлений факт порушення ПП "Автоентерпрайз" умов договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, з огляду на що, суд зауважив, що судами надано оцінку та прийнято договори, укладені представником ОСОБА_1 на підставі спірної довіреності. Такі договори були типовими щодо спірного договору у цій справі.
6.33. Суд врахував, що 01.10.2020 представники ТОВ "Іоніті" за участю директора ТОВ "Іоніті" ОСОБА_3 та монтажника електричного устаткування ОСОБА_4 здійснили обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Ізюмська, 2, за результатами якого встановили неможливість використання зарядного пристрою постійного струму для заряджання електромобілів (DS) WOG на Ізюмській, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ізюмська, 2 у зв`язку з відключенням, про що представники відповідача склали відповідний акт обстеження від 01.10.2020, наявний у матеріалах справи.
6.34. 29.03.2021 працівники ТОВ "Іоніті" також здійснили повторне обстеження обладнання, в ході якого згідно з актом обстеження від 29.03.2021 зафіксовано не усунення ТОВ "Автоентерпрайз" порушень Договору, а можливість використання обладнання ТОВ "Іоніті" у власній господарській діяльності після відключення, зафіксованого актом від 01.10.2020, не відновлено.
6.35. За таких обставин, у зв`язку із виявленим фактом неможливості використання обладнання, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ізюмська, 2, внаслідок його відключення без згоди ТОВ "Іоніті", останнє звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ПП "Автоентерпрайз" штрафних санкцій (штраф), з підстав порушення ПП "Автоентерпрайз" умов оспорюваного договору. 
6.36. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 року у справі № 910/15858/20, яка набрала законної сили, встановлений факт порушення ПП "Автоентерпрайз" умов договору від 13.11.2019, позовні вимоги ТОВ "Іоніті" про стягнення з ПП "Автоентерпрайз" штрафних санкцій задоволено.
6.37. За змістом частини першої статті 73, частин першої, третьої статті 74 ГПК   України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
6.38. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
6.39. Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. 
6.40. Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
6.41. Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій врахували наведені вище норми процесуального закону та, оцінивши належність та допустимість кожного доказу окремо і у сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів та не надав суду належних доказів для визнання спірного договору недійсним з огляду на предмет доказування у цій справі, а наведена ТОВ "Іоніті" сукупність доказів очевидно є більш вірогідною, ніж доводи та докази, наведені позивачем.
6.42. Доводи ж ПП "Автоентерпрайз", які зводяться до невідповідності дубліката спірного договору вимогам законодавства, не спростовують висновків судів про наявність між сторонами договірних правовідносин, до того ж, суд апеляційної інстанції врахував, що в матеріалах справи наявна нотаріально засвідчена копія спірного договору, зміст якого відповідає змісту, викладеному в дублікаті.
6.43. Колегія суддів також враховує, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
6.44. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
6.45. Саме лише прагнення скаржника здійснити переоцінку наявних в матеріалах справи доказів та перевірку обставин цієї справи з урахуванням його власних висновків щодо поданих доказів не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки, як вже зазначалося, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.46. Доводи касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, а отже, з огляду на встановлені судами фактичні обставини справи та мотиви для відмови у позові, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для формування правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування наведених скаржником норм права в правовідносинах, що склалися в цій справі.
7. Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
7.1. Згідно із частиною п`ятою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
7.2. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 33/29 (914/2953/21).
7.3. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак суд не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон під час проведення реформ або запровадження покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх усе ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
7.4. При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), беруться до уваги такі чинники: 1) існування "глибоких та довгострокових розходжень" у відповідній судовій практиці національних судів; 2) наявність у національному законодавстві механізмів подолання таких розбіжностей; 3) фактичне запровадження механізмів подолання розбіжностей і, якщо так, то 4) ефективність таких механізмів (висновок викладений в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 30.06.2020 у справі № 908/2155/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 14.09.2021 у справі № 757/7499/17-ц, від 22.02.2022 у справі № 663/3629/19).
7.5. Клопотання касанта необхідним критеріям не відповідає, адже не містить викладення правової проблеми, яку містить ця справа саме у правозастосуванні, зокрема обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність поставлених судом правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.
7.6. Як вже зазначалось, загалом доводи заявника фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів. 
7.7. Колегія суддів зазначає, що судом касаційної інстанції в господарських справах відповідно до статті 286 ГПК України є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діє, зокрема, Касаційний господарський суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
7.8. Наведені заявником обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах та можуть бути вирішені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права.
8. Щодо підстав касаційного оскарження.
8.1. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
8.2. Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 
8.3. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.
8.4. Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", яке полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
8.5. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. 
8.6. За висновками Великої Палати Верховного Суду в зазначеній вище постанові, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", належить оцінювати за таким критеріями як змістовий, суб`єктний та об`єктний.
8.7. Проаналізувавши постанови Верховного Суду в наведених скаржниками справах, на які як на підставу подання касаційної скарги посилалися позивачі, Суд дійшов висновку, що правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржниками справах хоча і є подібними за матеріально-правовим регулюванням, предметом спору і змістом позовних вимог, але суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, залежно від яких (обставин і доказів) і прийнято судове рішення, що виключає подібність указаних справ за змістовим критерієм.
8.8. Верховний Суд звернув увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржниками і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
8.9. Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість і єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
8.10. Посилання ж скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у справах №   910/12774/21, № 910/6220/22 та № 910/5934/22 між тими ж сторонами з подібного предмету спору колегія суддів не бере до уваги, оскільки у наведених справах судові рішення були скасовані Верховним Судом і справи скеровані на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що у цих справах суди не перевірили доводи позивача щодо повноважень представника та не дослідили пов`язаних з ними  доказів, як і питання добросовісності представника.
8.11. При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові у справі № 910/10987/18, за результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база в основі рішення суду в них може змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, може вплинути на висновки суду в ній. 
8.12. Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
8.13. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права не отримали підтвердження, Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувана постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів підлягають залишенню без змін.
9. Висновки Верховного Суду
9.1. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
9.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
9.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
9.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
10. Судові витрати 
10.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Автоентерпрайз" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2023 у справі №910/8754/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          Л. Рогач

Судді                                                                                                    І. Міщенко 

                                                                                                    Ю. Чумак