УХВАЛА

30 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  916/55/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання Пасічнюк С.В.,

представників учасників справи:
позивача - фізичної особи-підприємця Візної Олени Миколаївни -  Щербакова О.С., адвокат (ордер від 16.03.2023 №1064358), Візна О.М.(особисто),
відповідача - фізичної особи-підприємця Мерта Хікмета -  Горун Ю.В., адвокат (ордер від 29.05.2023 №1251608),
відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 -  не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Мерта Хікмета
на рішення господарського суду Одеської області від 05.09.2022 (суддя Щавинська   Ю.М.)
постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 (головуючий суддя: Аленін О.Ю., судді: Богатир К.В., Філінюк І.Г.)
у справі № 916/55/22
за позовом фізичної особи-підприємця Візної Олени Миколаївни  (далі - Візна О.М. )
до фізичної особи-підприємця Мерта Хікмета (далі - Мерт Хікмет),
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3)
про припинення порушення прав інтелектуальної власності та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Візна О.М. звернулася до суду з позовом до Мерта Хікмета та ОСОБА_3 про:
- заборону Мерту Хікмету використовувати всіма способами, передбаченими статтею 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", для товарів та послуг 23 і 35 класів МКТП, включаючи пряжу, а також споріднених із ними товарів і послуг, у тому числі, як складову будь-якого зображення або позначення слова "ІНФОРМАЦІЯ_1", незалежно від його кольорового та шрифтового виконання, яке є схожим настільки, що його можна сплутати з комерційним найменуванням Візної О.М. "ІНФОРМАЦІЯ_1" та торговельною маркою за свідоцтвом України від 27.04.2020 № НОМЕР_1, що належить Візній О.М. , зокрема, шляхом: заборони нанесення такого позначення на продукцію (товар), упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, чи інший прикріплений до товару предмет; заборони зберігання продукції із нанесеним позначенням із метою пропонування для продажу, заборони пропонування продукції із нанесеним позначенням для продажу, заборони продажу такого товару з нанесеним позначенням, заборони імпорту (ввезення), експорту (вивезення) такого товару з нанесеним позначенням, заборони застосування такого позначення в рекламі, діловій документації, в доменному імені ІНФОРМАЦІЯ_1.com.ua, у мережі Інтернет (у тому числі, на веб-сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_1.com.ua, на сторінках у соціальних мережах ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНФОРМАЦІЯ_5), та під час будь-яких заходів, спрямованих на просування товарів Апелянта на ринку;
-          заборону ОСОБА_3 використовувати всіма способами, передбаченими статтею 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", для товарів та послуг 23 і 35 класів МКТП, включаючи пряжу, а також споріднених із ними товарів і послуг, у тому числі, як складову будь-якого зображення або позначення слова "ІНФОРМАЦІЯ_1", незалежно від його кольорового та шрифтового виконання, яке є схожим настільки, що його можна сплутати з комерційним найменуванням Візної О.М. "ІНФОРМАЦІЯ_1" та торговельною маркою за свідоцтвом України від 27.04.2020 №274960, що належить Візній О.М. , зокрема, шляхом: заборони нанесення такого позначення на продукцію (товар), упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, чи інший прикріплений до товару предмет; заборони зберігання продукції із нанесеним позначенням із метою пропонування для продажу, заборони пропонування продукції із нанесеним позначенням для продажу, заборони продажу такого товару з нанесеним позначенням, заборони імпорту (ввезення), експорту (вивезення) такого товару з нанесеним позначенням, заборони застосування такого позначення в рекламі, діловій документації, в доменному імені ІНФОРМАЦІЯ_1.com.ua, у мережі Інтернет (у тому числі, на веб-сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_1.com.ua, на сторінках у соціальних мережах ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, та під час будь-яких заходів, спрямованих на просування товарів Відповідача на ринку;
-          зобов`язання Мерта Хікмета припинити порушення прав Візної О.М. на торговельну марку за свідоцтвом України від 27.04.2020 № НОМЕР_1 та на комерційне найменування "ІНФОРМАЦІЯ_1", права на які належать Візній О.М. , шляхом вилучення з цивільного обігу і знищення етикеток товару з нанесеним на них позначенням "ІНФОРМАЦІЯ_1" та рекламних матеріалів (вивіски, візитні картки, бланки, буклети, маркування торгових точок, зображення, позначення, написи, документація, що містять у собі позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" ), видалення оголошень про продаж пряжі з використанням позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" з веб-сайту за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10, а також ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_8 /, ІНФОРМАЦІЯ_9;
-          зобов`язання ОСОБА_3 припинити порушення прав Візної О.М. на торговельну марку за свідоцтвом України від 27.04.2020 № НОМЕР_1 та на комерційне найменування "ІНФОРМАЦІЯ_1", права на які належать Візній О.М. , шляхом вилучення з цивільного обігу і знищення етикеток товару з нанесеним на них позначенням "ІНФОРМАЦІЯ_1" та рекламних матеріалів (вивіски, візитні картки, бланки, буклети, маркування торгових точок, зображення, позначення, написи, документація, що містять у собі позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" ), видалення оголошень про продаж пряжі з використанням позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" з веб-сайту за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10, а також ІНФОРМАЦІЯ_2, https://www.instagram.com/vizellyarns/, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІНФОРМАЦІЯ_11.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що використовує словесне позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" як власне комерційне найменування на підставі статей 489, 490 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України) та статті 159 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 8 Паризької конвенції про охорону промислової власності від 20.03.1883, починаючи з 23.11.2009. До того ж, Візна О.М. є власницею зареєстрованої в Україні торговельної марки за свідоцтвом від 27.04.2020 № НОМЕР_1.
Так, рішенням господарського суду Одеської області від 05.09.2022 зі справи                                  № 916/55/22, яке залишено без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 18.01.2023, позовні вимоги задоволені у повному обсязі.
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що Візна О.М. є тією особою, яка вперше використала торговельну марку "ІНФОРМАЦІЯ_1" у своїй комерційній діяльності, також Візна О.М. має реєстрацію торговельної марки за свідоцтвом від 27.04.2020 № НОМЕР_1 водночас у відповідачів відсутня міжнародна реєстрація торговельної марки чи територіальне поширення міжнародної реєстрації на Україну, яка подана на базі свідоцтва Туреччини № НОМЕР_2 . Також суди зазначили, що вважають доведеною обставину схожості спірних знаків настільки, що їх можна сплутати з огляду на схожість спірних знаків з позиції пересічного споживача.
Не погоджуючись із судовим рішенням попередньої інстанції, Мерт Хікмет звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, згідно з якою просить Суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 05.09.2022 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 у справі №916/55/22, а справу направити на новий розгляд до господарського суду Одеської області.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги) скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні  неправильно застосував норму права - частини першу та другу статті489 ЦК України, пункти 1,4 статті 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", пункт 4.3.2.4 Правил складання , подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджені наказом Державного патентного відомства України від 28.07.1995 №116, зареєстровані у Міністерстві юстиції України 02.08.1995 за №276/812, викладеного у постанові Верховного Суду від15.07.2019 у справі 910/18587/16 де зазначено, що схожість до ступеня змішуваності базується на загальному враженні, що створюють знаки для товарів і послуг. Графічного елемента достатньо, щоб виключити схожість. Ступінь фонетичної схожості протиставлених у справі знаків для товарів і послуг у цьому разі є менш важливим фактором, оскільки під час купівлі товару споживач зазвичай візуально сприймає знак, що позначає товари. Споживач сприймає упаковку та не аналізує окремо слова.
Візна О.М. у відзиві на касаційну скаргу, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 05.09.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 - без змін.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2023,    у зв`язку із запланованою відпусткою судді Малашенкової Т.М., визначено колегію суддів у складі Булгакова І.В. (головуючий),Бенедисюк І.М. і Селіваненко В.П. 
Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                                       № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судового рішення попередньої інстанції у його контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 916/55/22 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Предметом розгляду у справі №910/18587/16 було таке: визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг, власником якого є відповідач-1; зобов`язання відповідача-2 внести відомості про визнання зазначеного свідоцтва недійсним до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та опублікувати відомості про це в офіційному виданні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що свідоцтво України необхідно визнати недійсним з підстав, передбачених частиною третьою статті 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", оскільки не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім`я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг, у даному разі - зі знаком для товарів і послуг, що охороняється свідоцтвом України, власником якого є позивач.
Водночас у справі 916/55/22 Візна О.М. є власницею зареєстрованої в Україні торговельної марки за свідоцтвом від 27.04.2020 № НОМЕР_1 та використовує словесне позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" як власне комерційне найменування. Візна О.М. не надавала відповідачам право використовувати належні їй комерційне найменування та/або торговельну марку.  Предметом позову у справі є заборона відповідачам використовувати всіма способами, передбаченими статтею 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", для товарів та послуг 23 і 35 класів МКТП, включаючи пряжу, а також споріднених із ними товарів і послуг, у тому числі, як складову будь-якого зображення або позначення, слово "ІНФОРМАЦІЯ_1", а також зобов`язання припинити порушення прав позивача на торговельну марку за свідоцтвом України від 27.04.2020 № НОМЕР_1 та на комерційне найменування "ІНФОРМАЦІЯ_1", шляхом вилучення з цивільного обігу і знищення етикеток товару з нанесеним на них позначенням "ІНФОРМАЦІЯ_1" та рекламних матеріалів, видалення оголошень про продаж пряжі з використанням позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" з веб-сайтів та соціальних мереж/
Таким чином, справа №910/18587/16 та справа №916/55/22 не є подібними ні за предметом спору, ані за підставою позову, оскільки висновки в зазначених справах а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично  - доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 
Окрім того, колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Отже, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова у цій справі прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Окрім того, необхідно зазначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються заперечення обставин, встановлених судом попередньої інстанції, та зводяться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України. Судами попередніх інстанцій надано оцінку всім поданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України, а призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання щодо призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.
При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom"                      (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 
Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,       як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Водночас суд касаційної інстанції приймає доводи, наведені у відзиві Візної О.М. на касаційну скаргу, у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у цій ухвалі.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Мерта Хікмета.
Верховний Суд враховує, що у відзиві на касаційну скаргу Візна О.М. просить Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи судом касаційної інстанції врахувати понесення нею витрат на правничу допомогу під час перегляду справи судом касаційної інстанції у розмірі 19 766,00 грн та стягнути їх з Мерта Хікмета.
Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 126 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У частині третій статті 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №   922/445/19
На підтвердження понесення Візною О.М. витрат на професійну правничу допомогу до відзиву долучено: копію додатку №5 до договору про надання правничої допомоги №14 укладеного між адвокатом Щербаковою Ольгою Сергіївною та Візною О.М. з визначенням розміру винагороди адвоката та гонорару , копію опису робіт, здійснених адвокатом Щербаковою О.С. у справі №916/55/22 у ході перегляду справи судом касаційної інстанції від 02.04.2023 №20/23, копію рахунку від 02.04.2023 №11/23 з переліком виконаних робіт на загальну суму 9 766,26, копію ордера на надання правничої допомоги від 16.03.2023 №1064358 виданого на підставі договору від 10.09.2021 №14, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 04.01.2021 № 000740, виданого на ім`я Щербакової Ольги Сергіївни, копії квитків АТ "Укрзалізниця". Окрім того, у пункті 6 додатку №5 до договору про надання правової допомоги №14 зазначено, що у разі залишення судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скарги у справі № 916/55/22 без задоволення, Замовник додатково сплачує Адвокату гонорар у розмірі 10 000 грн.
Дослідивши наданий Візною О.М. додаток від 16.03.2023  №5 до договору про надання правової допомоги №14 та рахунок від 02.04.2023 №11/23 вбачається, що до виду правової допомоги включено вартість підготовки та подання адвокатського запиту (від 16.03.2023) на суму 1000 грн, проте Суд визнає такі витрати необґрунтованими, оскільки Верховний Суд в силу приписів 300 ГПК України, зокрема, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення або постанові суду чи відхилені ним, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а тому Суд відмовляє у їх задоволенні, як такі що є безпідставними.
Також 19.05.2023 адвокатом Щербаковою О.С. подано клопотання/заяву в якій остання зазначає, що остаточна сума витрат позивача на професійну правничу допомогу, надану йому адвокатом під час перегляду справи в суді касаційної інстанції з урахуванням уточнених даних становить 23 925,00 грн.  До клопотання адвокатом додано заключну виписку банку за 17.05.2023 на суму 4 159,00 грн, заключну виписку банку за 06.04.2023 на суму 9 766,26 грн, опис робіт, здійснених адвокатом Щербаковою О.С. від 19.05.2023 №22/23, рахунок від 08.05.2023 №15/23 на суму 4 159,00 грн. 
При цьому відповідачами клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до Верховного Суду не надавалось.
Враховуючи викладене та перевіривши долучені Візною О.М. докази щодо стягнення судових втрат на правничу допомогу, Верховний Суд вважає частково обґрунтованими доводи Візної О.М., викладені у відзиві на касаційну скаргу та клопотанні про стягнення з Мерта Хікмета витрат Візної О.М. на професійну правничу допомогу у розмірі 22 925,00 грн, як такі, що підтверджені належними, допустимими доказами та відповідають критеріям, визначеним статтею 126 ГПК України.
Керуючись статтями 126, 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Мерта Хікмета на рішення господарського суду Одеської області від 05.09.2022 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 у справі № 916/55/22.    
2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Мерта Хікмета на користь фізичної особи-підприємця Візної Олени Миколаївни 22 925,00 (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції.
3. Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І.   Булгакова

Суддя                                                                                                     І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                      В. Селіваненко