ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року

м. Київ

cправа №  917/67/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Сухового В. Г., 
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Підяша О. С., Голуба Є. В.,
Головного управління 
Держгеокадастру у Полтавській області - Прибєг Д. А.,
Семенівської селищної ради 
Кременчуцького району Полтавської області - не з`явився,
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Дружба» - Приходька О. М., Герасименко В. В., 
Семенівської районної державної 
адміністрації Полтавської області - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 (у складі колегії суддів: Білоусова Я. О. (головуючий), Пуль О. А., Тарасова І. В.)
та рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2022 (суддя                Солодюк О. В.)
у справі № 917/67/21
за позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Семенівської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області
до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області,
про розірвання договорів оренди земельних ділянок,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та Семенівської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» (далі - ПСП «Дружба»), у якому просив:
- розірвати договір оренди землі від 06.09.2010, укладений між Семенівською районною державною адміністрацією Полтавської області та ПСП «Дружба», щодо земельної ділянки кадастровий номер 5324585600:00:002:0634 площею 130,31 га, розташованої на території Очеретуватської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів; розірвати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 06.09.2010 та внесення до нього змін від 16.06.2016 та скасувати її державну реєстрацію (номер запису 15136763);  зобов`язати ПСП «Дружба» повернути земельну ділянку (кадастровий номер 5324585600:00:002:0634); 
- розірвати договір оренди землі від 06.09.2010, укладений між Семенівською районною державною адміністрацією Полтавської області та ПСП «Дружба», щодо земельної ділянки кадастровий номер 5324585600:00:001:0631 площею 10,01 га, розташованої на території Очеретуватської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів; розірвати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 06.09.2010 та внесення до нього змін від 16.06.2016 та скасувати її державну реєстрацію (номер запису 15136032); зобов`язати ПСП «Дружба» повернути земельну ділянку (кадастровий номер 5324585600:00:001:0631).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ПСП «Дружба» використовує спірні земельні ділянки не за цільовим призначенням, що є порушенням статті 37 Закону України «Про охорону земель», статті 96 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а також пунктів 15, 17, 31 договорів оренди землі від 06.09.2010 та пунктів 17, 29 додаткових угод про поновлення договорів оренди землі від 06.09.2010 та внесення до них змін від 16.06.2016.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 10.02.2021 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Семенівську районну державну адміністрацію Полтавської області.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 19.05.2022, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у лютому 2023 року Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 та рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2022 скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 917/67/21 за касаційною скаргою Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 та рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2022 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.04.2023.
ПСП «Дружба» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить закрити касаційне провадження у справі № 917/67/21, оскільки позивачем у касаційній скарзі не зазначено, які саме висновки Верховного Суду не було враховано судами попередніх інстанцій при вирішення спору.
Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Семенівська селищна рада та Семенівська районна державна адміністрація не скористались своїм правом на подання відзиву.
У судовому засіданні 05.04.2023 представники Офісу Генерального прокурора та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надали пояснення; у справі № 917/67/21 за касаційною скаргою Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури оголошено перерву до 19.04.2023.
У судовому засіданні 19.04.2023 у справі № 917/67/21 за касаційною скаргою Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури оголошено перерву до 17.05.2023 у зв`язку надходженням 19.04.2023 до Верховного Суду клопотання ПСП «Дружба» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, направленого в межах строку, передбаченого частиною 2 статті 197 ГПК України, та відсутністю у Суду технічна можливість вирішення цього клопотання у день його надходження до суду.
Семенівська селищна рада, Семенівська районна державна адміністрація у судове засідання 17.05.2023 свої представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, та те, що Семенівська селищна рада та Семенівська районна державна адміністрація не звертались до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників Семенівська селищної ради та Семенівської районної державної адміністрації. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ПСП «Дружба», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації від 14.12.2009 № 647 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою ПСП «Дружба»» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками, загальною площею 539,42 га, у тому числі: 86,04 га ріллі земель запасу, 219,46 га сіножатей, 233,92 га пасовищ на території Очеретуватської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва  ПСП «Дружба» (пункт 1); продовжено ПСП «Дружба» термін дії договорів оренди земельних ділянок, загальною площею 539,42 га, у тому числі: 86,04 га ріллі земель запасу, 219,46 га сіножатей, 233,92 га пасовищ на території Очеретуватської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 5 років (пункт 2); встановлено орендну плату у розмірі 350,00 грн за 1 га ріллі за рік, 40,00 грн за 1 га пасовищ за рік, 50,00 грн за 1 га сіножатей за рік (пункт 3).
06.09.2010 між Семенівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ПСП «Дружба» (орендар) укладено договори оренди земельних ділянок, відповідно до умов яких, орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Очеретуватської сільської ради.
Згідно з пунктом 2 зазначених договорів в оренду передаються земельні ділянки площею 130,31 га сіножатей та площею 10,01 га сіножатей за межами населеного пункту на території Очеретуватської сільської ради.
Договори укладено на 5 років. Після закінчення строку договорів орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 договорів).
Пунктом 15 договорів передбачено, що земельні ділянки передаються в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Цільове призначенням земельних ділянок - землі сільськогосподарського призначення (пункт 16 договорів).
Умови збереження стану об`єктів оренди - використання за цільовим призначенням (пункт 17 договорів).
Зазначені договори 06.09.2010 зареєстровано у Семенівському районному відділі ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено записи за № 041056200059, 041056200058. 
16.06.2016 між Головним управлінням Держгеокадастру в Полтавській області, (орендодавець) та ПСП «Дружба» (орендар) укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 06.09.2010 та внесення до нього змін, відповідно до умов якої, на підставі наказу від 16.06.2016 № 4125-СГ орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 5324585600:00:002:0634 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Очеретуватської сільської ради Семенівського району Полтавської області. 
В оренду передається земельна ділянка загальною площею 130,3100 га, у тому числі сіножаті 130,3100 га (пункт 2 додаткової угоди).
Також, 16.06.2016 між цими ж сторонами укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 06.09.2010 та внесення до нього змін, відповідно до умов якої, на підставі наказу від 16.06.2016 №4126-СГ орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 5324585600:00:001:0631 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Очеретуватської сільської ради Семенівського району Полтавської області. 
В оренду передається земельна ділянка загальною площею загальною площею 10,0100 га, у тому числі сіножаті 10,0100 га (пункт 2 додаткової угоди).
Відповідно до пункту 8 зазначених додаткових угод договори укладено терміном на 7 років, починаючи з 07.09.2015 по 07.09.2022. 
Пунктами 14-15 додаткових угод передбачено, що земельні ділянки передаються в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цільове призначення земельних ділянок - землі сільськогосподарського призначення. Умови збереження стану об`єктів оренди - використання ділянок згідно цільового призначення з дотриманням вимог чинного законодавства.
Зазначені додаткові угоди 24.06.2016 зареєстровано у встановленому порядку державним реєстратором Семенівської районної державної адміністрації, номер запису (земельна ділянка за кадастровим номером 5324585600:00:002:0634) та номер запису 15136032 (земельна ділянка за кадастровим номером 5324585600:00:001:0631).
За інформацією відділу у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 10.12.2020 № 814/115-20 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 130,31 га, кадастровий номер 5324585600:00:002:0634, становить 1 913 021,76 грн, земельної ділянки площею 10,0093 га, кадастровий номер 5324585600:00:001:0631, становить 40 262,51 грн.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 15.12.2020 № 50-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передано Семенівській селищній раді Кременчуцького району (Семенівського району) Полтавської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 5164,7674 га, які розташовані за межами населених пунктів згідно з актом приймання-передачі.
Згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 15.12.2020 Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області передано із земель державної власності, а Семенівською селищною радою прийнято у комунальну власність земельні ділянки, зокрема, площею 130,31 га кадастровий номер 5324585600:00:002:0634 та площею 10,01 га кадастровий номер 5324585600:00:001:0631.
Рішенням Семенівської селищної ради від 30.12.2020 № 61 «Про прийняття у комунальну власність Семенівською селищною радою з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення» прийнято земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Семенівської селищної ради в кількості 206 земельних ділянок, загальною площею 5164,7674 га, які розташовані за межами населених пунктів в межах території Семенівської селищної ради, зокрема, земельну ділянку площею 130,3100 га, кадастровий номер 5324585600:00:002:0634 та земельну ділянку площею 10,0093 га, кадастровий номер 5324585600:00:001:0631.
Право комунальної власності за Семенівською селищною радою на земельну ділянку площею 130,3100 га, кадастровий номер 5324585600:00:002:0634, зареєстровано 16.01.2021, на земельну ділянку площею 10,01 га, кадастровий номер 5324585600:00:001:0631 - 18.01.2021.
Рішеннями Семенівської селищної ради від 31.08.2021 № 453 та № 452 вирішено внести зміни до договорів оренди землі від 06.09.2010 та додаткових угод до них від 16.06.2016 щодо оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5324585600:00:001:0631, площею 10,0093 га та з кадастровим номером 5324585600:00:002:0634 площею 130,3100 га.
10.09.2021 між Семенівською селищною радою (орендодавець) та ПСП «Дружба» (орендар) укладено додаткові угоди № 2 до договорів оренди землі від 06.09.2010 та  додаткових угод до них від 16.06.2016, за умовами яких договори укладено строком на 10 років, перебіг якого починається з моменту підписання цих додаткових угод. 
Додаткові угоди підписано сторонами, скріплено печатками та зареєстровано 10.09.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
25.05.2020 Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, зокрема,  з кадастровим номером 5324585600:00:002:0634, площею 130,3100 га та з кадастровим номером 5324585600:00:001:0631, площею 10,0100 га, розташованих на території Очеретуватської сільської ради, за результатами якої складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 318-ДК/0211/АП/09/01/-20.
Згідно з цим актом перевіркою встановлено, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (сіножаті) з кадастровим номером 5324585600:00:002:0634, площею 130,3100 га, з кадастровим номером 5324585600:00:001:0631 площею 10,0100 га, які перебувають в оренді ПСП «Дружба» на підставі договорів оренди, представлені ріллею з посівами сільськогосподарської культури (соняшника). В діях ПСП «Дружба», яке здійснило розорювання сіножатей та посів сільськогосподарської культури (соняшника), встановлено порушення вимог статті 37 Закону України «Про охорону земель».
За фактом розорювання сіножатей на території Очеретуватської сільської ради Семенівського району Лубенською місцевою прокуратурою розпочато кримінальне провадження № 42020171240000075 від 14.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частини1 1 статті 254 Кримінального кодексу України.
Прокурор в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Семенівської селищної ради звернувся до суду з позовом про розірвання зазначених договорів оренди землі від 06.09.2010, укладених між Семенівською районною державною адміністрацією Полтавської області та ПСП «Дружба», щодо оренди земельних ділянок з кадастровим номером 5324585600:00:002:0634 площею 130,31 га та з кадастровим номером 5324585600:00:001:0631 площею 10,01 га, розташованих на території Очеретуватської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів, розірвання додаткових угод про поновлення договорів оренди землі та внесення до них змін від 16.06.2016, скасування їх державної реєстрації (номери запису 15136763, 15136032) та зобов`язання ПСП «Дружба» повернути земельні ділянки, обґрунтувавши вимоги обставинами використання ПСП «Дружба» орендованих земельних ділянок з порушенням земельного законодавства та умов договорів оренди та додаткових угод до них щодо обов`язку орендаря використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням та не змінювати вид сільськогосподарських угідь. За твердженням прокурора, такі істотні порушення умов договорів, додаткових угод до них та вимог законодавства відповідачем є підставою для їх розірвання у судовому порядку. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходячи з того, що сіножаття та рілля є видами угідь земельної ділянки в межах однієї категорії цільового призначення - землі сільськогосподарського призначення та відповідно до частини 3 статті 22 ЗК України надаються у користування сільськогосподарським підприємствам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, дійшов висновку, що прокурором не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили про користування ПСП «Дружба» спірними земельними ділянками з порушенням їх цільового призначення. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів прокурора щодо порушення відповідачем вимог статті 37 Закону України «Про охорону земель», статті 96 ЗК України.
У поданій касаційній скарзі прокурор послався на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: положення статей 20, 32, 33-37 ЗК України, та порушено норми процесуального права (11, 13, 14, 76-79, 86, 236 ГПК України). Прокурор, зокрема зазначив, що судами попередніх інстанцій належним чином не з`ясовано обставини справи та не взято до уваги, надані прокурором докази щодо встановлення факту розорення відповідачем пасовищ та засівання їх сільськогосподарськими культурами. Крім того, прокурор зазначив, що судами попередніх інстанцій помилково застосовано приписи частин 4, 5 статті 11 Земельного кодексу України, внаслідок чого підмінено поняття «використання земель в межах певного виду використання» та «обмеження у використанні земель».  
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, прокурор зауважив, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях при застосуванні відповідних норм права не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19 та постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 904/1054/19, від 28.12.2019 у справі № 473/4413/17, від 22.01.2020 у справі № 468/1498/17-ц.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2).
У частині 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Положення статті 525 ЦК України встановлює загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2).
Судами попередніх інстанцій установлено, що між сторонами у справі виникли відносини з договорів оренди землі від 06.09.2010, укладених між Семенівською районною державною адміністрацією (наразі розпорядником спірних земельних ділянок є Семенівська селищна рада) і ПСП «Дружба», та додаткових угод до них, а відтак, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору, цей договір є належною у розумінні статей 11, 509 ЦК України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.
У частині 2 статті 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 зазначеного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом статті 25 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договорів оренди землі) орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.
Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (частина 1 статті 34 Закону України «Про оренду землі»).
За умовами договорів оренди землі зі змінами внесеними додатковими угодами до них, в оренду відповідачу передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення - сіножаті; ПСП «Дружба» зобов`язалося, зокрема, використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням, дотримуватись при цьому вимог земельного, екологічного та санітарно-епідеміологічного законодавства України, державних та місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі (пункт 29 додаткових угод), а у пункті 25 додаткових угод сторони передбачили, що орендодавець має право вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з цим договором; пунктом 38 додаткових угод сторони також передбачили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Згідно з частиною 1 статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.
За змістом частини 5 статті 20 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договорів оренди землі та додаткових угод до них) види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.
Визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання урегульовано статтею 22 ЗК України, за змістом якої землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (частина 1).
До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо) (частина 2 статті 22 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договорів оренди).
Згідно з частиною 3 статті 22 ЗК України (у редакції, на час укладення договорів оренди землі) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За змістом статті 34 ЗК України орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби можуть громадяни. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.
З наведених норм права вбачається, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії, однією з яких є землі сільськогосподарського призначення. У межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно, крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 ЗК України. Користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення повинні використовувати такі земельні ділянки відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані їм власником (правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, на яку здійснено посилання у касаційній скарзі прокурора на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України).
Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації видів цільового призначення земель. За приписами частини 5 статті 20, статті 34 ЗК України земельна ділянка для сінокосіння і випасання худоби може використовуватися лише у межах цього виду використання, отже, за умови передачі в оренду земельної ділянки, що за видом використання належить до сінокосіння, орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку виключно для сінокосіння, тобто в межах виду користування, передбаченого умовами договорів оренди землі (аналогічні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 473/4413/17, від 12.12.2019 у справі № 904/1054/19, від 22.01.2020 у справі № 468/1498/17-ц, на які здійснено посилання у касаційній скарзі прокурора на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України).
Відповідно до умов договорів оренди землі та додаткових угод до них ПСП «Дружба» надано в користування спірні земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які за видом використання належить до сіножатей.
Водночас судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки від 25.05.2020 № 318-ДК/0211/АП/09/01/-20 ПСП «Дружба» використовує спірні земельні ділянки для посіву сільськогосподарських культур (соняшника), що не заперечується відповідачем.
Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.
У частинах 1 та 2 статті 36 Закону України «Про охорону земель» визначено, що охорона земель сільськогосподарського призначення забезпечується на основі реалізації комплексу заходів щодо збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, підвищення їх екологічної стійкості та родючості ґрунтів, а також обмеження їх вилучення (викупу) для несільськогосподарських потреб. Зміна цільового призначення земель сільськогосподарського призначення допускається лише за умови обґрунтування доцільності такої зміни в порядку, визначеному законом.
Статтею 37 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо, зокрема, вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ; необґрунтовано інтенсивного використання земель.
У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. 
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як вбачається із позовної заяви, прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на порушення відповідачем умов договорів оренди землі, передбачених пунктами 15, 17, 31, пунктами 17, 29 додаткових угод та вимог статті 37 Закону України «Про охорону земель», статті 96 ЗК України та на неправомірну зміну відповідачем виду використання земельних ділянок в межах однієї категорії цільового призначення - землі сільськогосподарського призначення, шляхом посіву сільськогосподарських культур, що призвело до розорювання земельних ділянок. 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій наведених вище норм законодавства не врахували, обмежившись посиланням на недоведеність прокурором обставин використання відповідачем спірних земельних ділянок з порушенням їх цільового призначення, не надали належної правової оцінки умовам договорів оренди землі та додаткових угод до них, у тому числі, що стосуються заборони зміни цільового призначення земельної ділянки та обов`язків орендаря, використання земельної ділянки за цільовим призначенням у сукупності з умовами, за якими спірні земельні ділянки за видом цільового призначення класифікуються як сіножаття, з урахуванням поданих сторонами доказів на підтвердження обставин та їх заперечення; пославшись на те, що доводи прокурора щодо порушення відповідачем положень статті 37 Закону України «Про охорону земель», статті 96 ЗК України є безпідставними, не звернули увагу на вимоги частини 5 статті 20 ЗК України у відповідній редакції та не врахували правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19. 
Також без будь-якої оцінки судів попередніх інстанцій залишилися суперечливі аргументи відповідача, який у процесі розгляду справи одночасно стверджував про відсутність з його боку порушень умов договорів оренди землі та вимог законодавства, а з іншого - наголошував на тому, що разове засіяння спірних земельних ділянок соняшником, який відноситься до кормових культур, не є використанням земельної ділянки як ріллі, а спрямоване на докорінне поліпшення ґрунтів, що також свідчить про відсутність достеменно встановлених обставин, які підтверджено необхідними доказами, щодо використання відповідачем земельних ділянок відповідно до умов договорів оренди, додаткових угод до них, вимог законодавства та виду їх цільового призначення.
Таким чином, суди попередніх інстанцій з огляду на наведені норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, належним чином не з`ясували обставини справи, не дослідили та не надали оцінки доказам, наявним у матеріалах справи та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі                        № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи наявність правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.06.2021 у справі № 925/929/19 у спорі, що виник у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання ПСП «Дружба» у відзиві на касаційну скаргу на постанову Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 917/363/21.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постановлені у справі судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України). 
З огляду на викладене, оскільки наявні підстави для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції відхиляє клопотання ПСП «Дружба» про закриття касаційного провадження у справі № 917/67/21.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина 4 статті 310 ГПК України).
Ураховуючи викладене, касаційна скарга Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).
За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 та рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2022 у справі                № 917/67/21 скасувати.
3. Справу № 917/67/21 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                     І. С. Берднік
Судді:                                                                                                       В. А. Зуєв
                                                                                                       В. Г. Суховий