ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/4811/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець    О.М. - головуючий, Вронська Г. О., Кролевець О. А.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»
на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Алданової С. О., Гаврилюк О. М., Зубець Л. П.
від 14 лютого 2023 року
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології»
про стягнення 1    094    392,60 грн
за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»
на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ)

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
    У 2017 році Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології»  про стягнення 1 094 392,60 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №  910/4811/17 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» основний борг в розмірі 705  599,88 грн, 80  571,95 грн пені, 269  859,11 грн інфляційні втрати, 38  361,66 грн 3 % річних, 16    415,89 грн витрат по сплаті судового збору.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2021 у справі №  910/4811/17 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про заміну сторони у справі та заміну сторони у виконавчому провадженні її правонаступником задоволено. Замінено сторону (позивача) у справі №  910/4811/17 - Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС».
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 у справі №  910/4811/17 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (далі - державний виконавець) задоволено частково. Визнано за період з 04.10.2021 до 11.02.2022 неправомірною бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № 66837724, яке приєднане до зведеного виконавчого провадження № 59262260, котра виразилася у порушенні строків та порядку вчинення виконавчих дій, визначених частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/4811/17 від 06.06.2017. Зобов`язано державного виконавця або іншу посадову особу Шевченківського відділу ДВС у м.    Києві усунути допущене порушення шляхом дотримання строків та порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 66837724, яке приєднане до зведеного виконавчого провадження № 59262260, визначених частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/4811/17 від 06.06.2017. В іншій частині вимог скарги відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 у справі № 910/4811/17 апеляційну скаргу Шевченківського відділу ДВС у м. Києві на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2022 у справі №  910/4811/17 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 у справі №   910/4811/17 залишено без змін.
05.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося із заявою до Північного апеляційного господарського суду про ухвалення додаткової постанови щодо стягнення судових витрат, понесених під час розгляду апеляційної скарги.
Додатковою постановою від 16.11.2022 у справі № 910/4811/17 Північний апеляційний господарський суд заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про прийняття додаткового рішення у справі № 910/4811/17 задовольнив частково. Вирішив стягнути із Шевченківського відділу ДВС у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в апеляційній інстанції, в розмірі 562,52 грн.
Апеляційний господарський суд задовольнив частково заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» виходячи з того, що заявник є суб`єктом господарювання, що надає юридичні послуги, до видів діяльності позивача належать діяльність агентств зі стягнення платежів та бюро кредитних історій. Суд також врахував наявність значної кількості подібних справ за участю Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (зокрема, суд установив наявність додаткових ухвал про стягнення з відділів ДВС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» у 2021 році у 42 судових справах, а в 2020 році - у 70 судових справах), та зазначив, що в переважній більшості справ, у яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» зверталося до суду зі скаргою на бездіяльність державних виконавців, його наступними діями було стягнення з відділів ДВС витрат на правничу допомогу. За таких обставин суд дійшов висновку, що стягнення Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» з відділів ДВС витрат на професійну правничу допомогу є системним. Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додаткового способу отримання доходу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на загальну суму 11 250,00 грн є неспівмірними зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, а тому їх відшкодування матиме надмірний характер. Керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, з метою запобігання зловживанню Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» правом на компенсацію правничої допомоги колегія суддів дійшла висновку про зменшення цієї суми на 95%.
Верховний Суд постановою від 18.01.2023 у справі № 910/4811/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» задовольнив частково.  Додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 у справі №    910/4811/17 скасував, справу №  910/4811/17 передав на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Постанова Верховного Суду обґрунтована тим,  що здійснюючи розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» щодо стягнення судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, апеляційний господарський суд дійшов висновку про зменшення витрат, фактично керуючись положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України, не врахувавши, що такий спосіб можливо застосовувати у разі подання іншою стороною клопотання про зменшення відповідних витрат. При цьому  суд апеляційної інстанції не дослідив у повному обсязі докази, які наявні в матеріалах справи, у тому числі не встановив наявності чи відсутності клопотання Шевченківського відділу ДВС у м. Києві саме про зменшення витрат.
Короткий зміст оскаржуваної постанови
За наслідками нового розгляду, додатковою постановою від 14.02.2023 у справі №   910/4811/17 Північний апеляційний господарський суд заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/4811/17 задовольнив частково.    Стягнув з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»  судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в апеляційній інстанції в розмірі 3 875 грн. 
При прийнятті даної постанови судом апеляційної інстанції вирішено питання про розподіл судових витрат, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою    статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких суд з власної ініціативи може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, навіть коли не ставиться питання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу за клопотанням іншої сторони.
У такому випадку суд може використовувати виключно правила, встановлені у частині п`ятій    статті 129 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат та, відповідно мотивувавши своє рішення, покласти не всі витрати на професійну правничу допомогу на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Судом апеляційної інстанції застосовано правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 911/1512/13.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справ
Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 року  у справі №   910/4811/17, у якій просило її скасувати в частині відмови в задоволенні його заяви про  відшкодування витрат на правничу допомогу в розмір 7  375,00 грн. Прийняти нове рішення, яким заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про покладення на Шевченківський ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції судових витрат на професійну правничу допомогу в  суді апеляційної інстанції, задовольнити повністю. 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник зазначив про те, що суд апеляційної інстанції при ухваленні зазначеної додаткової постанови неправильно застосував та порушив норми процесуального права, а саме: частини четверту та п`яту статті 126 та статтю 129 Господарського процесуального кодексу України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, викладені у постановах від 16 листопада 2022 року у справі №  922/1964/21, від 18 травня 2022 року у справі №  910/4268/21, від 20 червня 2022    року у справі № 910/7126/20, від 24 жовтня 2022 року у справі №  910/4277/21, від 16 вересня 2022 року у справі №  910/4729/20, від 30 вересня 2022 року у справі 925/1316/18, від 24 листопада 2020 року у справі №    911/4242/15, від 03 жовтня 2019 року у справі 922/445/19, від 05 липня 2022    року у справі № 922/2913/21, від 22 листопада 2022 року у справі №   910/10421/21, від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17, від 08 квітня 2019 року у справі №  922/619/18, від 23 квітня 2019 року у справі №  924/632/18, від 02 вересня 2021  року у справі №  873/148/20, від 27 жовтня 2021 року у справі № 873/109/21, від 20 листопада 2020 року у справі №  910/13071/19, від 28 грудня 2020 року у справі №   640/18402/19
Також скаржник зазначив про неврахування судом апеляційної інстанції таких висновків Верховного Суду:
- щодо застосування критерію доведення вини «поза розумним сумнівом» при оцінці доказів, викладених у постановах від 27 лютого 2019 року у справі №  922/1163/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 29 серпня 2018  року у справі № 910/23428/17, від 31 січня 2018 року у справі №  910/8763/17;
- щодо застосування принципу розумного обґрунтування розміру оплати послуг з юридичної допомоги, викладених у пункті 55 постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №    756/2114/17;
- щодо форми та порядку обчислення гонорару успіху, викладених у постанові від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21;
- щодо складових професійної правничої допомоги, викладених у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19;
- щодо практичної реалізації відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, викладених у постановах від 19 серпня 2020 року у справі №  910/4858/19, від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/9187/19, від 13 січня 2021 року у справі № 922/267/20, від 06 квітня 2020 року у справі №  910/4783/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19;
- щодо мети стягнення витрат на професійну правничу допомогу, викладених у постановах від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 24 січня 2022  року у справі № 911/2737/17, від 21 жовтня 2021 року у справі №  420/4820/19;
- щодо надмірності судових витрат на професійну правничу допомогу та завищеності їх розміру, викладених у постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 910/602/21, від 25 квітня 2018 року у справі № 922/3142/17, від 02 травня 2018 року у справі № 910/22350/16, від 11 червня 2018 року у справі №  923/567/17, а також у додатковій постанові від 21 вересня 2022 року у справі №   924/700/21.
Крім того, скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, що стосуються питань відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, викладених у постановах від 04 червня 2019    року у справі № 910/21516/17, від 24 липня 2018 року у справі №  918/560/16, від 06 березня 2019 року у справі № 910/15357/17, від 03 травня 2019 року у справі №  910/10911/18, від 25 червня 2019 року у справі № 904/66/18, від 12 травня 2020  року у справі № 904/4507/18, від 09 липня 2019 року у справі №  923/762/18, від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17, від 26 лютого 2020 року у справі №  910/14371/18, від 16 травня 2019 року у справі №  823/2638/18, від 31 січня 2019 року у справі № 19/64/2012/5003, від 05 січня 2019 року у справі №  906/194/18, від 19 лютого 2019 року у справі №  917/1071/18, а також у додаткових ухвалах від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20, від 22 вересня 2022 року у справі № 910/602/21.
Відповідач та державний відділ виконавчої служби правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалися, що не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Розгляд клопотань.
До Верховного Суду 28.03.2023 надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про передачу справи № 910/4811/17 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Клопотання обґрунтовано необхідністю  залишення без змін правової позиції щодо практичної реалізації впровадження принципу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу  та застосуванню процесуальних правових норм викладеній зокрема у постановах Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №  910/4858/19, від 22.10.2020 у справі № 910/9187/19, від 13.01.2021 у справі №  922/267/20, від 06.04.2020 у справі № 910/4783/19, від 20.11.2020 у справі №  910/13071/19, у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.
А також неможливістю відступлення від застосування  норми права у подібних правовідносинах , викладених у постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 910/21516/17, від 24.07.2018 у справі № 918/560/16, від 06.03.2019 у справі № 910/15357/17, від 03.05.2019 у справі № 910/10911/18, від 20.11.2020 у справі № 910/4783/19, від 25.06.2019 у справі № 904/66/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Зазначене клопотання задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до частини другої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
У поданому скаржником клопотанні не зазначено від яких висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, він вважає за необхідне відступити, тобто підстав, передбачених частиною другою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, скаржником не наведено.
Самостійно колегія суддів не знайшла підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції
Предметом касаційного оскарження у цій справі є додаткова постанова суду апеляційної інстанції, якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено частково. Стягнуто з  Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в апеляційній інстанції в розмірі 3  875,00 грн. 
За змістом статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2)   детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3)  доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;    зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно із статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)    розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)  обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Верховний Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129  Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)  поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такі висновки, викладені, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №  922/445/19, постанові Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі №  922/1964/21. 
Для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Подібні висновки викладені в пункті 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справ № 922/1964/21, а саме: що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №    904/4507/18.
Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану додаткову постанову,  дійшов висновку, що заявником доведено укладення 14.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», як замовником, та адвокатом Грищенком Олександром Миколайовичем, як виконавцем, договору №  14-07-2022/1 про надання адвокатських послуг (правової допомоги). За змістом п.1.1 цього договору: «виконавець зобов`язується надати замовнику правову допомогу щодо аналізу правовідносин між замовником, Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (ідентифікаційний код 30753866) та Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Київ), котрі виникли у виконавчому провадженні №  66837724 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва по справі №  910/4811/17 від 06.06.2017 року, а також з підстав, змісту та сутності, викладених в ухвалі Господарського суду міста Києва по справі № 910/4811/17 від 25.05.2022 року та апеляційній скарзі Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на ухвалу Господарського суду міста Києва по справі №    910/4811/17 від 25.05.2022 року, надання консультації з питань практичного застосування норм цивільного, господарського та господарсько-процесуального законодавства, виконавчого та виконавчо-процесаульного законодавства, із врахуванням останніх змін та доповнень, що стосуються зазначених правовідносин та підстав їх виникнення, підготовки та написання від імені замовника до Північного апеляційного господарського суду обґрунтованого відзиву на апеляційну скаргу Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на ухвалу Господарського суду міста Києва по справі №    910/4811/17 від 25.05.2022 року, та відповідних клопотань/пояснень/заперечень у справі №  910/4811/17 за апеляційною скаргою Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на ухвалу Господарського суду міста Києва по справі №    910/4811/17 від 25.05.2022 року, із врахуванням норм та положень    ГПК    України, представництва інтересів замовника у суді під час розгляду судової справи за відповідною апеляційною скаргою, здійснення інших процесуальних заходів, направлених на виконання умов та обов`язків виконавця за договором».
Надання адвокатських послуг (правової допомоги) за договором № 14-07-2022/1 від 14.07.2022 підтверджено актом здачі-приймання виконаних робіт від 31.08.2022, відповідно до п. 2  якого загальна вартість вказаних послуг склала 11  250,00 грн.
Згідно з п. 2.1. акта на підставі пункту 3.1., 3.8. договору №  14-07-2022/1 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 14.07.2022, сторони погодили, що вартість однієї години правової допомоги/роботи складає 950,00  грн, вартість участі в одному судовому засіданні - 2 000,00 грн, додаткова оплата (гонорар «успіху») становить - 3 500,00 грн.
Вирішуючи питання про відшкодування позивачу понесених ним витрат на правничу допомогу, за рахунок іншої сторони, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини справи та оцінивши надані на їх підтвердження докази,  дійшов висновку, що: 1) такі послуги як організація, технічне підготування (ксерокопіювання) та проведення роботи/послуг щодо направлення на адреси всіх учасників спору відзиву/заперечень, - не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями    1,    19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, а відтак витрати на них не можуть бути покладені судом на іншу сторону; 2)    заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу не відповідає вимогам щодо обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, враховуючи, що юридична кваліфікація правовідносин у даній справі не є складною; 3) заявлений позивачем до стягнення «гонорар успіху» в розмірі 3500,00    грн у зв`язку із прийняттям частково позитивного для стягувача судового рішення у даній справі, не відповідає критерію розумності, так як не має характеру необхідних дій, не містить обґрунтування обсягу фактичних дій представника стягувача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим його відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер.
Виходячи з встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 3  875,00 грн.    
Тобто, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції керувався критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких  суд з власної ініціативи може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення всі її витрати на професійну правову допомогу, навіть коли не ставиться питання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу за клопотанням іншої сторони.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 
У контексті вирішення питання про розподіл судових витрат зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд оцінює витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
При цьому суд не втручається у договірні відносини, що склалися між адвокатом і його клієнтом, які безперечно повинні виконуватись сторонами цього договору відповідно до погоджених ними умов, у тому числі і щодо сплати погодженого розміру гонорару адвоката.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 наведеного не спростовують.
Верховний Суд у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, тобто наведені висновки не є релевантними для справи № 910/4811/17.
Проаналізувавши інші судові рішення, на які скаржник посилається у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що застосування судом апеляційної інстанції норм права не суперечить викладеним в них правовим висновкам. Застосування норм права у наведених справах залежало від доведеності надання адвокатами послуг з правничої допомоги, наданих до суду доказів на підтвердження здійснення відповідних витрат та встановлених обставин обґрунтованості і співмірності відповідних витрат.
Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на переоцінку цих доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо посилань позивача у касаційній скарзі на відсутність правового висновку  щодо того чи слід оскарження бездіяльності органу  державної виконавчої служби, порушення та не дотримання норм Закону України «Про виконавче провадження» в призмі невиконання  рішення суду (періодично, по факту передчасного завершення виконавчого провадження, при майновій можливості здійснити виконання рішення суду за рахунок майна/активів боржника) вважати як зловживання процесуальним правом у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, то такі підстави касаційного оскарження охоплюються пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який позивачем не був визначений підставою для касаційного оскарження судових рішень.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки викладені у касаційній скарзі доводи про порушення судом  апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не отримали підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що воно ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.
Щодо судових витрат
Розподіл судових витрат за наслідками перегляду додаткової постанови суду апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» залишити без задоволення.
2. Додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023  у справі №    910/4811/17 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  О. Баранець 

Судді                                                                                          Г. Вронська

                                                                                          О. Кролевець