УХВАЛА

08 червня 2023 року 
м. Київ

cправа №  916/984/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В.,  Селіваненка В.П., 
за участю  секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,
представників учасників справи:
прокуратури - Шелест М.В. (посвідчення від 01.03.2023 №076488)
позивача -  Шульга В.Р. (самопредставництво)
відповідача  - Вєтрова В.О. (самопредставництво)
розглянувши у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор енергії»
на рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 та
постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023
за позовом керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області      
до товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор енергії»
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 203 503, 42 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор енергії» (далі - ТОВ «Оператор енергії»), в якій просив:

- визнати недійсною додаткову угоду  від 17.05.2021 №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 02.04.2021 №25, укладену між ТОВ  «Оператор енергії» та Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області;

- визнати недійсною додаткову угоду від 26.07.2021 №2 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 02.04.2021 №25, укладену між ТОВ  «Оператор енергії» та Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області;

- стягнути з ТОВ «Оператор енергії» на користь Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 203 503, 42 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що додаткові угоди №1 та №2 до договору від 02.04.2021 № 25 укладено з порушенням вимог статті 5, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 180 Господарського кодексу України, статті 653 Цивільного кодексу України, тому мають бути визнані недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а грошові кошти, отримані в зв`язку з їх виконанням, - повернуто.

Щодо необхідності повернення коштів, прокурор послався на приписи статей 655, 669, 712 Цивільного кодексу України та повідомив, що Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області у зв`язку з укладанням додаткової угоди від 17.05.2021 №1 безпідставно сплачено відповідачу 22 073,28 грн (замість 287 857,58 грн за товар слід було перерахувати 265 784,30 грн); у зв`язку з укладанням додаткової угоди від 26.07.2021 №2 безпідставно сплачено відповідачу 181 429,71 грн (замість 1 230 704, 94 грн за товар слід було перерахувати 1 049 275, 23 грн). 

Окремо прокурор зазначив, що подання позову з метою захисту інтересів держави в даному випадку спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами сільської ради, яка безпідставно ухиляється від звернення до суду.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25.10.2022 (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду від 17.05.2021 № 1 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 02.04.2021 № 25, укладену між ТОВ   «Оператор енергії» та Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області.

Стягнуто з ТОВ «Оператор енергії» на користь Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 22   073, 27 (двадцять дві тисячі сімдесят три) грн безпідставно сплачених бюджетних коштів.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Оператор енергії» на користь Одеської обласної 2   812,10 (дві тисячі вісімсот дванадцять) грн судового збору.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 (колегія суддів: Поліщук Л.В., Богатир К.В., Таран С.В.) змінено мотивувальну частину рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 щодо застосування до спірних правовідносин про стягнення надмірно сплачених коштів за недійсною додатковою угодою від 17.05.2021 №1 статті 1212 Цивільного кодексу України, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 скасовано в частині відмови у задоволенні позову керівника Ізмаїльської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області до ТОВ «Оператор енергії» про визнання недійсною додаткової угоди від 26.07.2021 №2 до договору постачання електричної енергії та стягнення сплачених бюджетних коштів в сумі 181 429,73 грн і ухвалено нове рішення про задоволення позову у відповідній частині.

В іншій частині рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 у справі №916/984/22 залишено без змін.

Стягнуто з ТОВ «Оператор енергії» на користь Одеської обласної 11   525, 18 (одинадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) грн за подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник, посилається на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 38) щодо можливості звернення прокурора до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Касаційна скарга ТОВ «Оператор енергії» подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої   статті 287 ГПК України   підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою   статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 ГПК України   у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої   статті 296 ГПК України   суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 цього Кодексу   судом встановлено, що   висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19. 

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що    на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеної у наведеній скаржником постанові, колегія суддів зазначає таке. 

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у цивільній справі №469/1044/17, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, фізичних осіб - набувачів земельної ділянки про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю рішення сільської ради, на підставі якого було надано у власність фізичній особі земельну ділянку, яка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Чорного моря у зоні рекреації зі зміною цільового призначення. Суди, вирішуючи справу № 469/1044/17, дійшли висновку, з яким погодився і суд касаційної інстанції, що рішення сільської ради є протиправними та їх скасування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника, оскільки їх задоволення усуває стан юридичної невизначеності цільового призначення земельної ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У справі, що переглядається, суди встановили, що між ТОВ «Оператор енергії»   як постачальником та Радою як споживачем, керуючись Законом України «Про публічні закупівлі», нормами ЦК України та ГК України, укладено договір № 25, предметом якого є постачання 1476000 кВт*год електричної енергії на суму 3   120   854,40 грн за ціною 2,1144 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

17.05.2021 між Радою та ТОВ  «Оператор енергії»   укладено додаткову угоду № 1 до договору від 02.04.2021 № 25, в якій відповідно до пункту 2 частини п`ятої  статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»   у зв`язку із збільшенням ринкової ціни на електричну енергію сторони домовились збільшити ціну не більше, ніж на 10%, що не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі закупівлі.

Додатковою угодою від 17.05.2021  № 1: зменшено обсяг споживання електричної енергії до 1366024,32751 кВт*год; встановлено з 01.05.2021 нову ціну товару   2,29 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

26.07.2021  між Радою та ТОВ «Оператор енергії»   укладено додаткову угоду № 2 до договору від 02.04.2021 № 25, в якій відповідно до пункту 2 частини п`ятої  статті 41 Закону України  «Про публічні закупівлі»   у зв`язку із збільшенням ринкової ціни на електричну енергію сторони домовились збільшити ціну не більше, ніж на 10%, що не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі закупівлі.

Додатковою угодою від 26.07.2021 № 2: зменшено обсяг споживання електричної енергії до 1274202,5887 кВт*год; встановлено з 01.07.2021 нову ціну товару   2,48 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

Судами попередніх інстанцій зазначено про те, що Прокурор на виконання статті 23 Закону України «Про прокуратуру»   належним чином обґрунтував необхідність звернення у даному випадку з позовом в особі органу місцевого самоврядування, який безпідставно ухиляється від звернення до суду.   

Суд першої інстанції зазначив, що сторони, уклавши додаткову угоду  від 17.05.2021 №1, діяли всупереч приписам частини другої статті 632 Цивільного кодексу України, яка допускає зміну ціни після укладення договору на умовах, встановлених договором, у зв`язку з чим дійшов висновку, що додаткову угоду  від 17.05.2021 №1 слід визнати недійсною за правилами статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а відповідну позовну вимогу - задовольнити.

Прийнявши до уваги вказаний висновок щодо недійсності додаткової угоди від 17.05.2021 №1, суд першої інстанції встановив, що сільська рада повинна сплатити    ТОВ «Оператор енергії» 265 784, 31 грн за поставлену в період з 01.05.2021 до 30.06.2021 електричну енергію в кількості 125702 кВт*год, тобто за ціною 2,1144 за 1 кВт*год, визначеною в договорі від 02.04.2021 № 25.

За розрахунком суду першої інстанції, ТОВ «Оператор енергії» має повернути Саф`янівській сільській раді грошові кошти в розмірі 22 073,27 грн (замість 287   857,58 грн за товар слід було перерахувати 265 784,31 грн), у зв`язку з чим задовольнив позовну вимогу в цій частині на підставі частини першої, пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в решті позовних вимог, місцевий господарський суд взяв до уваги довідку Харківської торгово-промислової палати від 15.06.2021 № 1336/21, яка стала підставою для укладення додаткової угоди від 26.07.2021 №2, прийнято в якості належного доказу збільшення середньозваженої ціни за одиницю товару за повний попередній місяць.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вказав, що прокурором не названо обставин, наслідком дослідження яких є встановлення невідповідності нормативно-правовим актам, у тому числі статті 632 Цивільного кодексу України, додаткової угоди від 26.07.2021 № 2, з огляду на що відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання її недійсною та про стягнення коштів, отриманих ТОВ «Оператор енергії» від сільської ради у зв`язку зі збільшенням ціни до 2,48грн за 1 кВт*год.

Судом апеляційної  інстанції зазначено, що поставка електричної енергії, і її оплата мала здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного договору. Оскільки між сторонами існують договірні відносини, то правовою підставою для задоволення вимог про стягнення надмірно сплачених коштів (коштів, сплачених за товар, який так і не було поставлено) є частина перша статті 670 Цивільного кодексу України, і тому як правова підстава такого повернення не може бути застосована стаття 1212 Цивільного кодексу України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови  у задоволенні позову про визнання недійсною додаткової угоди від 26.07.2021 №2, апеляційний господарський суд зазначив, що в якості документального підтвердження коливання ціни на електричну енергію відповідачем надано довідку Харківської торгово-промислової палати від 15.06.2021 № 1336/21, яка стала підставою для укладення додаткової угоди від 26.07.2021 № 2.

У зазначеній довідці визначено зміну середньозваженої ціни на РДН в ОЕС України за період 01.05.-10.05.2021 до середньозваженої ціни на РДН в ОЕС України за період 01.06.-10.06.2021. Тож відсутні підстави брати до уваги в якості документального підтвердження для зміни ціни у договорі про закупівлю факт коливання ціни за 10 днів одного місяця (у даному випадку за 10 днів травня та 10 днів червня 2021 року), а тому судом апеляційної інстанції зазначено висновок місцевого господарського суду як помилковим про те, що довідка Харківської торгово-промислової палати від 15.06.2021 №1336/21 свідчить про збільшення середньозваженої ціни за одиницю товару за повний місяць у порівнянні періодів з 01.05.2021 до 10.05.2021 та з 01.06.2021 до 10.06.2021, і такий повний місяць є попереднім по відношенню до дати                    « 01.07.2021», з якої збільшено ціну за одиницю товару додатковою угодою від 26.07.2021 №2.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначив, що довідка Харківської торгово-промислової палати від 15.06.2021 №1336/21 не підтверджує збільшення середньозваженої ціни за одиницю товару за повний попередній місяць та не є належним доказом збільшення ціни за одиницю товару, а тому у ТОВ «Оператор Енергії» не було підстав для збільшення ціни електричної енергії.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що додаткова угода від 26.07.2021 №2 до договору суперечить приписам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з чим її слід визнати недійсною на підставі частини першої статті 215, частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, а тому встановила, що ТОВ «Оператор енергії» має повернути сільській раді надмірно сплачені за двома додатковими угодами кошти в розмірі 203 503,00 грн (22 073,27 грн + 181 429,73 грн), здійснивши відповідний розрахунок.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни мотивувальної частини рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 у справі №916/984/22 щодо застосування до спірних правовідносин про стягнення надмірно сплачених коштів за недійсною додатковою угодою від 17.05.2021 №1 статті 1212 Цивільного кодексу України, скасування оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсною додаткової угоди від 26.07.2021 №2 до договору постачання електричної енергії та стягнення коштів в сумі 181   429,   73   грн, з підстав нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права (статті 1212 Цивільного кодексу України) та порушення норм процесуального права (щодо неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду), і ухвалення нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Таким чином, предмет та підстави позовів у зазначених справах є різними зі справою, що розглядається, як і не є подібними встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що висновки у наведеній скаржником постанові та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаних справах скаржник послався, виокремивши їх із контексту судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Такі ж висновки були викладені і в постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №916/112/20.

Водночас переоцінка доказів виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених приписами статті 300 ГПК України.

Наведені у касаційних скаргах доводи фактично зводяться до незгоди з висновками  суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права. 

Доводи касаційної скарги та посилання на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки вони є висновками щодо оцінки обставин порушень, встановлених у цій справі, які не є аналогічними обставинам порушень, встановлених у даній справі, що розглядається. Посилаючись на ці висновки, скаржник намагається довести, що суди попередніх інстанцій не правильно встановили обставини у цій справі на підставі здійсненої ними оцінки доказів у їх сукупності, та спонукає Верховний Суд щодо їх переоцінки, при тому, що з підстав порушення судом норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 287, частина третя статті 310 ГПК України) судове рішення не оскаржено.

У справі, яка переглядається, судами надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №   916/984/22.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої   статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої   статті 296 цього Кодексу   дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною ТОВ «Оператор енергії» на рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 у справі №   916/984/22.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №   910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор енергії» на рішення господарського суду Одеської області від 25.10.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 у справі №   916/984/22.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                                    І. Булгакова

Суддя                                                                                                    В. Селіваненко