УХВАЛА

28 березня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/21280/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н.М. - головуючий, Вронська Г.О., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,
представників учасників справи:
позивача - Мостепанюк В.І., Ковалик В.В.,
відповідача-1 - не з`явився,
відповідача-2 - ОСОБА_1 ,
відповідача-3 - не з`явився,
відповідача-4 - не з`явився,
відповідача-5 - не з`явився,
відповідача-6 - не з`явився,
відповідача-7 - не з`явився,
відповідача-8 - Гук О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Кропивна Л.В., Гаврилюк О.М., Пономаренко Є.Ю.
від 17.01.2023
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 
про стягнення 22 861 522 608,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про стягнення 22 861 522 608,37 грн шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що протиправні дії та рішення, прийняті пов`язаними з Акціонерним товариством "Дельта банк" особами, призвели до погіршення фінансового становища та неспроможності банку відповідати за вимогами кредиторів, у зв`язку з чим з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів Акціонерного товариства "Дельта банк" та його кредиторів, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить стягнути солідарно з відповідачів завдану ними шкоду у заявленому розмірі. 

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/21280/21 позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без розгляду на підставі  пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

- вимоги про стягнення шкоди у конкретно визначеному позивачем за кожним окремим кредитним договором розмірі є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказами та не є основними і похідними одна від одної, оскільки від задоволення одних не залежить задоволення інших;

- під час розгляду справи суд повинен буде надати оцінку умовам кожного з укладених кредитних договорів, встановити обставини дотримання, виконання/невиконання сторонами умов цих договорів, мети та обставин їх укладення, а також правильність заявлених до стягнення сум. Зазначене свідчить про те, що по кожному з договорів та по кожному окремому епізоду, щодо яких, як зазначає позивач, конкретним колом відповідачів було нанесено шкоду банку в різних розмірах, суду необхідно проводити окрему процесуальну процедуру з визначенням та дослідженням різного кола доказів, пов`язаних зі встановленням обставин, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, що також суттєво утруднить вирішення спору в межах однієї справи;

- враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги, сумісний розгляд таких позовних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені  статтею 195 Господарського процесуального кодексу України, що свідчить про порушення правил об`єднання позовних вимог.

Суд першої інстанції, при прийнятті зазначеної ухвали, керувався, у тому числі, правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/21280/21 скасовано, матеріали справи № 910/21280/21 повернуто до Господарського суду міста Києва для розгляду.

Суд апеляційної інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, згідно з якою позовні вимоги до пов`язаних з банком осіб, які є посадовими особами органів управління банку, подані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність", мають розглядатися разом у межах однієї справи. Адже у випадку завдання шкоди банку діями його посадових осіб, внаслідок чого настала неплатоспроможність банку, які несуть солідарну відповідальність перед банком як члени органу (органів) управління, повний склад правопорушення можна встановити лише шляхом системного аналізу всієї сукупності дій чи бездіяльності посадових осіб, у тому числі дослідження проведених банківських операцій та їх вплив на фінансове становище банку в цілому. Операції банку та їх наслідки для його платоспроможності не можна розглядати окремо.

Не погодившись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 у цій справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просять скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/21280/21.

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що судом апеляційної інстанції порушено приписи пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України та не враховано правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19 за участю тих самих суб`єктів правовідносин, із тим самим змістом правовідносин та за однакового нормативного регулювання, що й у даній справі № 910/21280/21.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить відмовити у їх задоволенні та залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін. 

28 березня 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшла заява про передачу справи № 910/21280/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка мотивована необхідністю відступу від висновку, застосованого судом апеляційної інстанції у цій справі № 910/7186/19, щодо застосування частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України та статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у подібних правовідносинах щодо об`єднання позовних вимог за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, яка скасована постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у вказаній справі.

Колегія суддів, розглянувши касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дійшла висновку про необхідність передачі справи № 910/21280/21 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на те, що суб`єктний склад сторін та зміст правовідносин у справі № 910/7186/19 є однаковим, що й у даній справі № 910/21280/21, та враховуючи наступне.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції при прийнятті ухвали від 21.07.2022 у цій справі № 910/21280/21 про залишення без розгляду позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі  пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, керувався, у тому числі, правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19.

У вказаній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що:

- як на правову підставу вимоги про стягнення з пов`язаних з Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" осіб шкоди Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у своїй позовній заяві посилається на статтю 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка надає право Фонду звертатися до суду з позовними вимогами до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредитором та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банком;

- розмір шкоди розраховано позивачем як заборгованість за дванадцятьма договорами кредитної лінії, укладеними між Банком та позичальниками, за якими виникла прострочена заборгованість, а також договорами поруки;

- кожна кредитна операція є самостійним правовідношенням, що є підставою для виникнення у сторін цього правовідношення цивільних прав і обов`язків. У випадку наявності порушень, які були допущені як під час укладення відповідного кредитного договору, так і при його виконанні, утворюють окремий склад цивільно-правового прововідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками. Встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою (різні кредитні договори, договори забезпечення тощо).

Як наслідок, у зазначеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала про те, що:

- вимоги про стягнення шкоди у конкретно визначеному позивачем за кожним окремим кредитним договором розмірі є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказам та не є основними і похідними одна від одної, оскільки від задоволення одних не залежить задоволення інших;

- сумісний розгляд заявлених Фондом у даній справі позовних вимог перешкоджатиме з`ясуванню взаємних прав і обов`язків сторін та суттєво ускладнить вирішення спору, оскільки під час розгляду справи суд повинен буде надавати оцінку умовам кожного з укладених кредитних договорів, встановлювати обставини дотримання, виконання/невиконання сторонами умов цих договорів, мети та обставин їх укладення, правильність заявлених до стягнення сум;

- позивач при поданні позову порушив правила об`єднання позовних вимог, оскільки ці вимоги ґрунтуються на різних кредитних договорах з окремими договорами забезпечення виконання зобов`язання (поруки) за кредитними договорами; відповідні договори є різними за предметом, обсягом зобов`язань та строками виконання, а також укладені на підставі різних рішень, які приймалися пов`язаними з Банком особами окремо по кожному з дванадцяти кредитних договорів, що матиме наслідком дослідження окремо кожного рішення, договору та окремо - заборгованостей, які виникла з різних підстав, що має підтверджуватися також окремими, не пов`язаними між собою доказами;

- сумісний розгляд таких позовних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені статтею 195 Господарського процесуального кодексу України, що свідчить про порушення правил об`єднання позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та вважає за необхідне відступити від них, оскільки:

- частиною 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги;

- за змістом частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна;

- така обставина, як "сумісний розгляд цих вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору", що раніше була передбачена у статті 63 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017), у чинному Господарському процесуальному кодексі України взагалі не передбачена, як кваліфікуюча ознака, для перевірки дотримання позивачем правил об`єднання позовних вимог, і відповідно залишення без розгляду з цих підстав;

- особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права;

- солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 Цивільного кодексу України);

- у статті 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що керівники банку несуть відповідальність перед банком за збитки, завдані банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом. Якщо відповідальність згідно з цією статтею несуть декілька осіб, їх відповідальність перед банком є солідарною;

- частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

- тому, при єдиному солідарному обов`язку декількох боржників перед кредитором, саме останній на власний розсуд обирає, чи буде пред`явлено позов до всіх солідарних боржників або до будь-кого з них окремо, повністю чи частково. Цей вибір відповідає принципу диспозитивності, що закріплений у статті 14 Господарського процесуального кодексу України;

- наявність тільки одної вимоги виключає можливість порушення правил об`єднання позовних вимог в одній позовній заяві (постанова Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 905/1729/18).

Колегія суддів зазначає, що зі змісту позовної заяви у цій справі № 910/21280/21, у якій, як зазначалось вище, є однаковим суб`єктний склад сторін та зміст правовідносин, що й у  справі № 910/7186/19, вбачається, що позивачем об`єднано в одній позовній заяві вимоги до 8 відповідачів - фізичних осіб (членів наглядової ради, правління та кредитного комітету Акціонерного товариства "Дельта банк") щодо стягнення збитків, які нанесені прийняттям даними особами збиткових рішень при виконанні кредитних договорів (здійснення економічно невиправданої ризикової діяльності із проведення активних операцій кредитування позичальників - прийняття необґрунтованих рішень щодо видачі кредитних коштів за договорами кредитної лінії).

Неналежне виконання посадовими особами органів управління банку обов`язків  (недобросовісні управлінські рішення посадових осіб банку, вчинені в інтересах власників банку), внаслідок чого за твердженням позивача банку завдано шкоди, є спільною підставою для звернення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з позовом у цій справі. Заявлені позивачем вимоги до 8 відповідачів пов`язані між собою поданими доказами в частині необхідності дослідження обставин настання неплатоспроможності банку, прийняття рішень членами наглядової ради, правління та кредитного комітету Акціонерного товариства "Дельта банк" та їх вплив на фінансове становище банку в цілому.

Позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до 8 відповідачів - фізичних осіб (членів наглядової ради, правління та кредитного комітету Акціонерного товариства "Дельта банк") пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав та законних інтересів. 

Колегія суддів вважає, що у даній справі № 910/21280/21 має місце обов`язкова процесуальна співучасть, що обумовлено єдиною матеріально-правовою вимогою заінтересованої особи (позивача у справі) до кількох боржників та природою солідарного обов`язку, а не об`єднання позовних вимог, що виключає висновок про порушення правил об`єднання позовних вимог в одній позовній заяві.

Крім того, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду, за наслідками касаційного перегляду судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, прийнятих по суті, у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 виснувала про те, що позовні вимоги до пов`язаних з банком осіб, які є посадовими особами органів управління банку, подані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність", мають розглядатися разом у межах однієї справи. Адже у випадку завдання шкоди банку діями його посадових осіб, внаслідок чого настала неплатоспроможність банку, які несуть солідарну відповідальність перед банком як члени органу (органів) управління, повний склад правопорушення можна встановити лише шляхом системного аналізу всієї сукупності дій чи бездіяльності посадових осіб, у тому числі дослідження проведених банківських операцій та їх вплив на фінансове становище банку в цілому. Операції банку та їх наслідки для його платоспроможності не можна розглядати окремо.

Одночасно слід зазначити, що у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду не викладала висновок щодо застосування статті 173 Господарського процесуального кодексу України, і не відступала від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19 щодо застосування статті 173 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах, та, як наслідок, залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку із скасуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18, внаслідок її перегляду за нововиявленими обставинами, виникла правова невизначеність щодо застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18 щодо сумісного розгляду позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних з банком осіб.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац 3 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 та абзац 1 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 № 1-рп/2015).

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин передбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема, у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019).

Принцип правової визначеності вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumаrescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії" (Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania), заява №76943/11).

Відповідно до частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Наведена норма процесуального права зобов`язує колегію суддів у разі необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати, передати справу на розгляд об`єднаної палати.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Зважаючи на викладене, і те, що суб`єктний склад сторін та зміст правовідносин у справі № 910/7186/19 та у справі № 910/21280/21 є однаковим, та з огляду на правовий підхід Великої Палати Верховного Суду у питанні сумісного розгляду позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб   до пов`язаних з банком осіб, висловлений у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19 щодо застосування статті 173 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах та, як наслідок, залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, а також з огляду на те, що основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики, справа № 910/21280/21 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Водночас, враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, частиною 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про передачу справи № 910/21280/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Справу № 910/21280/21 разом з касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
                                        
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                      Н.М. Губенко

Судді                                                                                                   Г.О. Вронська

                                                                                                                    І.Д. Кондратова