ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/11992/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

розглянув у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" (далі - Банк, скаржник)
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022
та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023

у справі №910/11992/22
за позовом Банку
до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдплюс" (далі - Товариство),
2. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 )
третя особа - Центральна база виробничо-технологічної комплектації Національної гвардії України (далі - База)
про стягнення грошових коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП
Причиною звернення до Верховного Суду є наявність/відсутність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Банк звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути солідарно з Товариства та ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 308 229,46 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Банк на підставі договору про надання банківської гарантії від 09.12.2020 №24225/20-ГВ (далі - Договір), у зв`язку з неналежним виконанням Товариством умов договору підряду на капітальне будівництво від 27.12.2019 №428 (далі - Договір підряду) на виконання додаткових робіт по зазначеному договору, сплачено на користь Бази суму банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн. 

2. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/11992/22 відмовлено Банку у відкритті провадження.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №9410/11992/22 апеляційну скаргу Банку залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 - без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі Банк просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №9410/11992/22, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. У касаційній скарзі у новій редакції скаржник зазначає, що попередніми судовими інстанціями було порушено норми процесуального права, а саме норми статей 76, 79, 86, пункт 2 частини першої статті 175, 209, 210, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що охоплюється абзацом другим частини другої статті 287 ГПК України.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. Від Товариства, ОСОБА_1 та Бази відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Банк звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про солідарне стягнення з Товариства та ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 308 229,46 грн.

6.1.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем, на підставі Договору, у зв`язку з неналежним виконанням Товариством умов Договору підряду на виконання додаткових робіт по зазначеному договору, було сплачено на користь Бази суму банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань у розмірі 308 229,46 грн. Втім, Товариство та ОСОБА_1 , як поручитель, ухиляються від відшкодування суми гарантії, на підставі чого Банк просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за банківською гарантією у розмірі 308 229,46 грн. Крім того, Банк зазначає, що вже звертався до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідачів вказаної заборгованості за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн. Також, Банк вказує, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва 29.04.2022 у справі №910/21571/21 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, оскільки Банком не надано доказів та не доведено належними засобами доказування, наявності обставин, якими він обґрунтував позовні вимоги, а саме виникнення підстав для реалізації права на зворотну вимогу (регрес) 308 229,46 грн гарантійної суми та її задоволення. На підставі викладеного, Банк зазначає, що звертається до Господарського суду міста Києва з новою позовною заявою на підставі інших доказів та з інших підстав.

6.2. При дослідженні матеріалів позовної заяви, судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/21571/21 за позовом Банку до Товариства та ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Бази, про стягнення 308 229,46 грн.

6.3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2022 у справі №910/21571/21 позов Банку задоволено, втім постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2022 у справі №910/21571/21 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову Банку відмовлено.

6.4. Суд першої інстанції встановив, що сторонами у справі №910/11992/22 як і у справі №910/21571/21 виступають Банк (в якості позивача), Товариство (в якості відповідача-1), ОСОБА_1 (в якості відповідача-2) та База (в якості третьої особи).

6.4.1. Суди попередніх інстанцій виснували, що склад сторін у справі №910/11992/22 відповідає складу сторін у справі №910/21571/21.

6.5. Крім того, у справі №910/21571/21 позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн.

6.5.1. Водночас, у справі №910/11992/22 позивач також просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн.

6.5.2. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що предмети позовів у вказаних справах є ідентичними, оскільки в обох випадках Банком заявлялася вимога про стягнення заборгованості за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ.

6.6. Зі змісту позовних заяв у справах №910/11992/22 та №910/21571/21 вбачається, що підставами цих позовів є обставини, згідно з якими Банком і Товариством укладено Договір, відповідно до якої гарант 10.12.2020 на користь Бази видав банківську гарантію №24225/20-ГВ з метою виконання Договору підряду та додаткові угоди до нього, проте Товариством та ОСОБА_1 , як поручителем, суму гарантії у розмірі 308 229,46 грн не було виплачено Банку.

6.6.1. Відтак, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що підстави позову у справах №910/11992/22 та №910/21571/21 є одними і тими ж.

6.7. Відповідно Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.11.2022 відмовив у відкритті провадження посилаючись на пункт 2 частини першої статті 175 ГПК України.

6.8. Суд апеляційної інстанції вказав, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові по справі №910/21571/21, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивачем не надано суду доказів порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами за банківською гарантією забезпечення виконання зобов`язань від 10.12.2020 №24225/20-ГВ для сплати грошових коштів виплачених гарантом (позивачем) бенефіцару - Базі, а також позивачем не надано суду доказів надіслання за адресою відповідача-1 вимоги про стягнення грошових коштів по гарантії. Таким чином, вимоги про стягнення солідарно з відповідачів грошових коштів виплачених гарантом (позивачем) Базі не підлягають задоволенню через не доведення позивачем наявності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання забезпеченого гарантією), а також не доведення позивачем надіслання відповідачу-1 вимоги для сплати грошових коштів по гарантії.

6.8.1. Отже, з урахуванням приписів норм закону, позивач скористався правом на звернення до господарського суду в установленому ГПК України порядку.

6.8.2. У той же час, позивачем у даній справі заявлена вимога про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за банківською гарантією від 10.12.2020 №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн.

6.9. На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що долучення позивачем разом з позовною заявою від 02.11.2022: доказів направлення повідомлення вимоги від 04.01.2021 №03-9/03/18, копії вимог про відшкодування фактичної сплаченої гарантійної суми на правильні адреси та адреси зазначені в договорі про надання банківської гарантії, роздруківки рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2021 у справі №911/552/21 та подання клопотання про витребування інших доказів, які не були надані з позовною заявою у справі №910/21571/21, є лише доказами, які позивач мав надати суду на підтвердження обставин, що обґрунтовували його позовні вимоги, при розгляді справи №910/21571/21, і не надання яких зумовило відмову в задоволенні його позовних вимог.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 17.04.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №910/11992/22 на підставі абзацу другого частини другої статті 287 ГПК України, у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Предметом касаційного оскарження є ухвала Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 про відмову у відкритті провадження у справі та постанова Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/11992/22, якою  ухвала Господарського суду міста Києва від 14.11.2022  залишена без змін .

8.4. Скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, зазначаючи, зокрема, про таке:

- на думку Банку, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, неправильно тлумачить закон і застосував закон, який не підлягав застосуванню - в даному випадку це пункт 2 частини першої статті 175 ГПК України (суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами);
- суди попередніх інстанцій вважають, що сторони, предмет і підстави позову у справі №910/11992/22 є такими ж як і у справі №910/21571/21;
- водночас Банк вважає, що у справі №910/11992/22 звертався із новим позовом з інших підстав і доказів;
- на глибоке переконання Банку, ним надано разом з позовною заявою від 02.11.2022 докази направлення повідомлення вимоги від 04.01.2021 №03- 9/03/18, копії вимог про відшкодування фактичної сплаченої гарантійної суми на правильні адреси та адреси зазначені в договорі про надання банківської гарантії, роздруківки рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2021 у справі №911/552/21, що підтверджує настання гарантійного випадку та подання клопотання про витребування інших доказів, які не були надані з позовною заявою у справі №10/21571/21 - є іншими доказами, а отже, іншими підставами, відповідно до яких суд має відкрити провадження у справі;
- ненадання оцінки наявним у матеріалах справи доказам шляхом повного, всебічного та безпосереднього їх дослідження є порушенням норм процесуального права, а саме: статей 76, 79, 86, 236 ГПК України, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а, отже, порушення інших норм процесуального права - статей 209, 210, пунктів 1-2 частини першої статті 237, статті 238 ГПК України, що полягає у не з`ясуванні обставини, якими обґрунтовувалась позовні вимоги, у зв`язку з чим суди прийняли незаконні та необґрунтовані рішення про відмову у відкритті провадження у справі;
- на думку скаржника, суд першої інстанції мав відкрити провадження у справі з огляду на інші підстави у справі №910/11992/22.

8.5. Слід зазначити, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 1, 2, 4, 5, 8, 10, 11 частини третьої статті 2 ГПК України).
8.6. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

8.7. Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

8.8. Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

8.9. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- сторонами у справі №910/11992/22 як і у справі №910/21571/21 виступають Банк (в якості позивача), Товариство (в якості відповідача-1), ОСОБА_1 (в якості відповідача-2) та База (в якості третьої особи);
- тобто склад сторін у справі №910/11992/22 відповідає складу сторін у справі №910/21571/21;
- у справі №910/21571/21 позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн, водночас, у справі №910/11992/22 позивач також просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ у розмірі 308 229,46 грн;
- отже, предмети позовів у вказаних справах є ідентичними, оскільки в обох випадках Банком заявлялася вимога про стягнення заборгованості за банківською гарантією від 09.12.2020 №24225/20-ГВ;
- зі змісту позовних заяв у справах №910/11992/22 та №910/21571/21 вбачається, що підставами цих позовів є обставини, згідно з якими Банком і Товариством укладено Договір, відповідно до якої гарант 10.12.2020 на користь Бази видав банківську гарантію №24225/20-ГВ з метою виконання Договору підряду та додаткові угоди до нього, проте Товариством та ОСОБА_1 , як поручителем, суму гарантії у розмірі 308 229,46 грн не було виплачено Банку;
- відтак, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що підстави позову у справах №910/11992/22 та №910/21571/21 є одними і тими ж;
- на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що долучення позивачем разом з позовною заявою від 02.11.2022 доказів направлення повідомлення вимоги від 04.01.2021 №03-9/03/18, копії вимог про відшкодування фактичної сплаченої гарантійної суми на правильні адреси та адреси зазначені в договорі про надання банківської гарантії, роздруківки рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2021 у справі №911/552/21 та подання клопотання про витребування інших доказів, які не були надані з позовною заявою у справі №910/21571/21, є лише доказами, які позивач мав надати суду на підтвердження обставин, що обґрунтовували його позовні вимоги, при розгляді справи №910/21571/21, і не надання яких зумовило відмову в задоволенні його позовних вимог.

8.10. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

8.10.1.Верховний Суд виходить з того, що передумовою для застосування положень пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України є наявність одночасно трьох однакових складових - рішення у справі, що набрало законної сили, (1) повинно бути ухвалене щодо тих самих сторін, (2) про той самий предмет і (3) з тих самих підстав.

8.11. Згідно із частиною першою статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

8.11.1.Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

8.11.2.З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.

8.11.3.Суд вирішує спір у межах заявлених позивачем вимог, а саме, виходячи зі змісту заявлених вимог та обставин, якими їх обґрунтовує позивач; при цьому, користуючись принципом «суд знає закони», при вирішенні спору суд може застосувати до спірних правовідносин інші норми права, ніж ті, які зазначив позивач як правову підставу позову.

8.11.4.Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

8.12. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

8.13. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

8.14. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

8.14.1. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

8.14.2. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

8.14.3. Така правова позиція є сталою, послідовною та висловлена у низці постанов Суду (від 26.02.2022 у справі №906/785/21, від 14.12.2022 у справі №910/16463/21, від 02.03.2023 №925/1662/21)

8.15. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

8.15.1. Така ж правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі №925/1473/15, Верховним Судом у постановах від 15.10.2020 у справі №922/2575/19 та від 14.01.2021 у справі №910/6567/20.

8.16. Скаржник вказує, що подання ним нових доказів свідчить про інші обставини, що виключає застосування приписів пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України.

8.16.1. Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

8.16.2. Водночас частина перша статті 74 "Обов`язок доказування і подання доказів" ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

8.17. Отже, обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та законного інтересу мають підтверджуватись доказами. Сутність змісту та природи поняття "доказ" фактично розкривається за допомогою аналізу норм ГПК України, зокрема,  і вище вказаними,  через співвідношення  з засобами доказування в господарському процесі та не є тотожним з поняттями "обставини справи" та "факти". 

8.18. Судами попередніх інстанцій однозначно встановлено, що поданий Банком позов у даній справі та позов у справі №910/21571/21 містить однаковий склад сторін, той самий предмет позову та вказані позовні заяви заявлені з тих самих підстав, та є рішення суду у справі, що набрало законної сили.

8.19. Подання ж Банком доказів, які не були ним подані в межах провадження у справі 910/21571/21 не є іншими підставами позову у розумінні ГПК України (дивись вище викладені міркування). 

8.20. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до частини четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами.

8.21. Таким чином, не подавши у справі №910/21571/21 докази направлення повідомлення вимоги від 04.01.2021 №03-9/03/18, копії вимог про відшкодування фактичної сплаченої гарантійної суми на правильні адреси та адреси зазначені в договорі про надання банківської гарантії, роздруківки рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2021 у справі №911/552/21, тобто не вчинивши процесуальну дію (стаття 74 ГПК України), і додаючи вказані докази до позову у даній справі, Банк несе ризик настання такого наслідку як відмова у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України.

8.22. Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що доводи Банку, наведені в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

8.23. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

8.23.1. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

8.23.2. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

8.24. При цьому право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

8.25. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

8.26. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

8.27. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

8.28. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

8.29. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

8.30. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

8.31. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.32. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

8.33. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні і ключові питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у цій справі як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу Банку слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений за подання касаційної скарги покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу Банку залишає без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/11992/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Колос