УХВАЛА

19 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  917/332/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Кібенко О.Р. - головуючий, Кондратова І.Д., Студенець В.І., 

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.11.2022 (суддя Безрук Т.М.)
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 (колегія суддів: Білоусова Я.О., Пуль О.А., Тарасова І.В.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Долина-Центр"
до відповідачів:
1)          Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропром-Центр Груп",
2)           ОСОБА_2 ,
3)           ОСОБА_3 ,
4)           ОСОБА_1 
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006"
про стягнення солідарно 414 750,73 грн,
В С Т А Н О В И В:
1.          Господарський суд Полтавської області рішенням від 01.11.2022, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2023,  позов задовольнив.
2.          17.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.11.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2023, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
3.          Дослідивши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
4.          Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
5.          Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
6.          Відповідно до п.2 ч.3 ст.287 ГПК не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
7.          У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК).
8.          Згідно з ч.7 ст.12 ГПК для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
9.          Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
10.          Скаржник оскаржує судові рішення, якими вирішено спір про стягнення 414 750,73 грн, а тому вони не підлягають касаційному оскарженню. 
11.          Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (пп."а" п.2 ч.3 ст.287 ГПК), однак належним чином не обґрунтовує такі твердження.
12.          Обґрунтовуючи фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, скаржник зазначає: "з огляду на викладені доводи щодо неправильного застосування (незастосування) норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, неврахування ними висновків, викладених у постановах Верховного Суду, щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (другого речення ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)) щодо обсягу відповідальності поручителя у разі збільшення обсягу відповідальності боржника без згоди поручителя".
13.          Скаржник зазначає, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики полягає в існуванні великої кількості судових справ щодо стягнення заборгованості з поручителів та існуванні судових рішень в подібних спорах з протилежними (в порівнянні з цією справою) правовими висновками щодо застосування ч.1 ст.559 ЦК, як на рівні судів першої інстанції так і на рівні судів апеляційної інстанції, а також у невідповідності оскаржуваних судових рішень висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду.
14.          Наведене скаржником обґрунтування фундаментального значення касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої фактично зводиться до обґрунтування такої загальної підстави касаційного оскарження як застосування норм права без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (п.1 ч.2 ст.287 ГПК).
15.          Фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. При цьому, скаржник не наводить жодних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм права, зазначених ним у касаційній скарзі. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з подібними обставинами справи. 
16.          Скаржник посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2023 у справі №910/9277/22, Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 у справі № 10/6180/21, Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі №910/18651/21, Господарського суду Дніпропетровської області від 27.07.2021 у справі №904/854/20, постанови Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 у справі №910/5657/20, Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 у справі №916/3433/20, Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2022 у справі №904/854/20.
17.          У справі, що переглядається, скаржник посилається на недослідження судами попередніх інстанцій та ненадання належної правової оцінки відсутності в тексті Договору поставки від 30.09.2020 №ЦО-37 умов щодо предмету (найменування (номенклатури, асортименту) та кількісті товару), а також щодо ціни (ціни товару, загальної ціни договору) станом на дату укладення Договору поруки від 01.10.2020. Зазначає, що в самому Договорі поруки від 01.10.2020 відсутня істотна умова щодо розміру зобов`язання забезпеченого порукою. Вважає, що на момент укладення Договору поруки від 01.10.2020 розмір забезпеченого порукою зобов`язання покупця (боржника) складав 0 грн, а в подальшому зобов`язання було змінено (збільшено на суму поставки) без згоди поручителя.
18.          При цьому скаржник не обґрунтовує подібності правовідносин у справі, що переглядається, та у справах, на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у яких скаржник посилається. Таке посилання не може свідчити, що суди сформулювали різну правову позицію при вирішенні справ з подібними обставинами справи.
19.          Наведені у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень не дають підстав для висновку про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки зазначені доводи скаржника зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним їх власним тлумаченням, до переоцінки доказів, які були здійснені судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
20.          Саме лише посилання на випадок, зазначений у пп."а" п.2 ч.3 ст.287 ГПК не свідчить про наявність належних обґрунтувань, за яких судові рішення у цій справі підлягають касаційному оскарженню.
21.          Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним. 
22.          Верховний Суд дослідив та оцінив ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. З урахуванням цього, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
23.          Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч."с" ст.7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
24.          Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст.17 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996 (заява 21920/93); "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997  (заява 26737/95)).
25.          Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у п.1 ч.1 ст.293 ГПК, і це повністю узгоджується з положеннями ст.129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
26.          При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
27.          Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
28.          Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені п.2 ч.3 ст.287 ГПК випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
29.          Згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
30.          Оскільки касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК, колегія суддів вважає, що скаржником не дотримано умову допуску цієї справи до касаційного оскарження.
31.          З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.11.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2023, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №917/332/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.11.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2023.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя                                                                      О. Кібенко

Судді                                                                                          І. Кондратова

                                                                                                              В. Студенець