ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/6474/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт"
на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 у справі
за позовом Державного підприємства "Антонов" 
до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт"
про стягнення 134 266,76 дол США.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Наливайко Д. О., відповідача - Циба Р. А.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У травні 2020 року Державне підприємство "Антонов" (далі - ДП "Антонов") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" про стягнення 134   266,76   дол. США (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).
1.2. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем всупереч договору комісії від 08.06.2018 № STE-1-156-Д/К-17 (далі - договір комісії) не виконано обов`язок щодо перерахування вартості реалізованої продукції, наданої позивачем, відповідно до умов зазначеного договору комісії у сумі 363   894,82 дол. США. У зв`язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача основний борг у сумі 363 894,82 дол. США та пеню у сумі 124 821,03 дол. США.
2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі №   910/6474/20 (суддя Картавцева Ю. В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суд від 08.04.2021 (Андрієнко В. В. - головуючий, судді Буравльов С. І., Пашкіна С. А.) позов задоволено частково; стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" на користь ДП "Антонов" основний борг у сумі 49 250,00 дол. США (станом на 28.04.2020 еквівалентно 133 4798,13 грн), пеню у сумі 1   155   629,18 грн та судовий збір у сумі 37   356,41 грн; в іншій частині позову відмовлено.
2.2. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.07.2021 (Волковицька Н. О. - головуючий, судді Могил С. К., Случ О. В.) рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 у справі № 910/6474/20 в оскаржуваній частині скасовано, а справу у цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. При цьому суд касаційної інстанції скасував рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 лише в оскаржуваній частині, тобто лише стосовно задоволених, згідно вказаних судових рішень, позовних вимог.
2.3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі №   910/6474/20 (суддя Стасюк С. В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суд від 20.12.2022 (Коробенко Г. П. - головуючий, судді Кравчук Г. А., Козир Т. П.) позов задоволено частково; стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" на користь ДП "Антонов" 49 250,00 дол. США основного боргу, 1 155   629,18 грн пені та 37   356,41 грн судового збору; в іншій частині позову відмовлено.
2.4. Судові рішення мотивовано тим, що оскільки положеннями договору комісії передбачено обов`язок відповідача перерахувати позивачу суму грошових коштів визначених договором (1   477 500,00 дол. США за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера), не пізніше 90 календарних днів після підписання акта приймання-передачі, враховуючи недоведеність вини комітента щодо порушення строку поставки продукції за контрактом, що призвело до нарахування та утримання штрафних санкцій в сумі 49 250,00 дол. США, відсутність в матеріалах справи доказів перерахування позивачу 49 250,00 дол. США відповідно до умов договору комісії, вимоги позивача про стягнення з відповідача 49   250,00 дол. США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Посилаючись на положення частини 1 статті 1022 Цивільного кодексу України (далі - ЦК Україна), суди зазначили про те, що комісіонер у вказаних вище правовідносинах перераховує валютну виручку на поточні рахунки комітента за договором. При цьому у комісіонера виникає обов`язок лише перерахувати валютну виручку. Іноземна валюта у цьому випадку як засіб платежу не використовується. Ураховуючи викладене, суди дійшли висновку, що на операцію із перерахування валютних цінностей комісіонером комітенту не поширюються вимоги статті 533 ЦК України, оскільки у відносинах із перерахування валютної виручки від комісіонера комітенту валюта не використовується як засіб платежу, вона вже є власністю останнього і відбувається лише її повернення. Таким чином, оскільки позивач ставить питання про повернення валютної виручки, отриманої відповідачем у зв`язку з виконанням договору комісії суд задовольнив вимогу про стягнення боргу саме в іноземній валюті, у розмірі 49 250,00 дол. США.
Стосовно вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочення термінів розрахунків комісіонера з комітентом суди зазначили про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим суди не погодилися із наданим позивачем розрахунком пені, адже позивачем необґрунтовано здійснено нарахування пені щодо кожної партії продукції відносно суми 448 175 дол. США (вартість продукції за виключенням комісійної плати), оскільки, включення до суми заборгованості документально підтверджених витрат комісіонера щодо яких в останнього не виникає обов`язку з перерахування їх комітенту, є неправомірним.
Отже, обґрунтованою сумою боргу щодо якої здійснюється нарахування пені за порушення строків розрахунків за першу партію продукції є 329 459,05 дол. США, за другу та третю партії - 674 850,00 дол. США. Обґрунтованим періодом нарахування за першу партію продукції щодо суми 280 209,05 дол. США є період з 18.04.2019 по 20.06.2019, щодо 49 250,00 дол. США з 18.04.2019 по 23.06.2019, за другу партію з 18.04.2019 по 01.08.2019, за третю партію з 23.05.2019 по 01.08.2019.
Ураховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності щодо пені, з огляду на заявлені позивачем періоди нарахування, дату звернення до суду з даним позовом - 06.05.2020, суди дійшли висновку про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені за період з 18.04.2019 по 05.05.2019, оскільки позовна давність до зазначених вимог за вказаний період сплинула, що в силу положень статті 267 ЦК України має наслідком відмову в позові в цій частині.
Здійснивши перерахунок пені з урахуванням курсових коливань долару США у періоди, за який нараховується пеня, враховуючи положення пункту 13.5 договору комісії та встановлені законодавчі обмеження щодо максимального розміру пені, суди дійшли до висновку, що обґрунтованою сумою пені, що підлягає до стягнення з відповідача за порушення розрахунків за першу партію продукції є сума у розмірі 227 103,08 грн, за другу партію - 530 803,26 грн та за третю партію - 397 722,84 грн. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 76 189,76 дол. США (станом на дату звернення із позовом - 28.04.2020 еквівалентно 2   064 932,97 грн) підлягають частковому задоволенню, а саме у сумі 1 155 629,18 грн.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 і постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 у справі №   910/6474/20, Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
3.2. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
3.3. Так, у тексті касаційної скарги скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини 3 статті 1016, статті 1018, частини 1 статті 1022 ЦК України. Скаржник наголошує на тому, що суди попередніх інстанцій не врахували посилань відповідача стосовно неправильного застосування норм матеріального права, а саме частини 3 статті 1016, статті 1018, частини 1 статті 1022 ЦК України, що призвело до безпідставного стягнення 49 250,00 дол. США та пені у сумі 1 155 629,18 грн. При цьому, скаржником акцентовано увагу на висновки, викладені Вищим господарським судом України у постановах від 12.07.2012 у справі №   5024/2116/2011- 5023/9935/11 та від 17.07.2012 у справі №   48/250(18/1538-10).
Скаржник, зокрема, звертає увагу на те, що:
- у частині стягнення з відповідача 49 250,00 дол. США, утриманого покупцем в якості штрафу, суди попередніх інстанцій не обґрунтували свої рішення доказами, які би підтверджували вину відповідача у затримці поставки продукції, що стала підставою утримання вказаної суми штрафу, в той час як наведені відповідачем докази підтверджують протилежне. Суди попередніх інстанцій вирішили стягнути з відповідача зазначену суму, визнавши її валютною виручкою, яку отримав відповідач, що не відповідає дійсності - ця сума була утримана покупцем. У цьому зв`язку суди попередніх інстанцій помилково не застосували положення частини 4 статті 1016 ЦК України (право комітента вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до третьої особи (покупця));
- у силу правової природи договору комісії (частина 3 статті 1016, стаття 1018, частина 1 статті 1022 ЦК України) комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента. У комісіонера виникає обов`язок передати комітенту лише те майно чи кошти, що набуті в результаті виконання доручення комітента і є його власністю, а тому комісіонер не зобов`язаний передавати комітенту своє майно чи кошти. Ці правові обґрунтування заперечень відповідача щодо позовних вимог були залишені поза увагою судами попередніх інстанцій, які не застосували відповідні норми матеріального права, безпідставно стягнувши з відповідача 49 250,00 дол. США та пеню у сумі 1 155 629,18 грн;
- рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування розрахунку пені, тобто не має визначення у який спосіб суд здійснив розрахунок суми нарахованої ним пені та підстави для застосування саме такого способу. Зауважуючи на цю обставину, суд апеляційної інстанції обмежився лише посиланням на фрагментарний зміст практики Європейського суду з прав людини про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент;
- суди попередніх інстанцій під час нового розгляду цієї справи повністю проігнорували вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 29.07.2021 за результатами перегляду цієї справи при першому розгляді чим порушили приписи частини 1 статті 316 ГПК України, згідно з якими вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Так, у постанові від 29.07.2021 Верховний Суд зазначив, що: 1) необхідно було встановити, які зобов`язання виникають у комісіонера з договору комісії, які вказівки містилися у договорі комісії та чи відповідають дії комісіонера цим вказівкам, адже згідно положень статті 1014 ЦК   України, на яку як на підставу позовних вимог посилається ДП "Антонов", комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок; 2) не встановлено чи передано позивачеві все одержане за договором комісії, оскільки згідно із частиною 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Однак, порівняльний аналіз рішень суду першої інстанції від 10.11.2020 (перший розгляд) та від 09.06.2022 (новий розгляд) свідчить, що останнє фактично повністю переписано з першого без суттєвих змін. Єдиною незначною відмінністю рішення суду від 09.06.2022 є задоволення вимоги про стягнення з відповідача 49   250,00   дол. США саме в доларах США без визначення еквіваленту в гривні. При цьому, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, якими на відповідача (комісіонера) по суті покладається обов`язок оплатити позивачу (комітенту) продукцію своїми власними коштами, в тому числі й в іноземній валюті, не узгоджуються із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові 11.11.2015 у справі № 908/6156/14, на який посилаються суди.
3.4. У відзиві на касаційну скаргу ДП "Антонов" просить відмовити в задоволенні касаційної скарги в повному обсязі, рішення та постанову - залишити без змін.
4. Фактичні обставини справи, встановлені судами
4.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 08.06.2018 між ДП "Антонов" (далі - комітент) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державним госпрозрахунковим зовнішньоторгівельним підприємство "Спецтехноекспорт" (далі - комісіонер) укладено договір комісії № STE-1-156-Д/К-17 (далі - договір комісії), за умовами пункту 1.1 якого, у порядку та на умовах, визначених цим договором, комітент доручає комісіонерові, а комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням та за рахунок комітента, за плату вчинити правочин (укласти зовнішньоекономічний контракт) щодо поставки (продажу) запчастин до військово-транспортних літаків Ан-32 (надалі - продукція), найменування, перелік та істотні умови якого визначаються сторонами в Додатку № 1 до цього договору.
Передбачене п. 1.1 договору комісії доручення комісіонер зобов`язується виконати на умовах, найбільш вигідних для комітента (п. 1.2 договору комісії).
Пунктом 2.1 договору комісії визначено, що комісіонер зобов`язаний виконати доручення комітента, визначене п. 1.1 цього договору протягом 360 календарних днів з моменту набуття чинності цим договором.
Відповідно до пунктів 3.1.1, 3.1.10, 3.1.15 договору комісії комісіонер зобов`язується за дорученням та за рахунок комітента здійснити необхідну передконтрактну роботу та укласти контракт з покупцем на умовах, передбачених цим договором. У разі необхідності, та за попереднього письмового погодження з комітентом, вчинити інші (допоміжні) правочини, спрямовані на забезпечення виконання доручення комітента за цим договором, у тому числі шляхом залучення відповідних агентів. У термін протягом 10 робочих днів з дня виконання зобов`язань надати комітенту звіти комісіонера, а також копії документів, що його підтверджують, завірених печаткою комісіонера. Протягом 10 днів з дати підписання контракту з покупцем, надати комітенту завірену копію підписаного контракту.
Комітент у свою чергу зобов`язується, зокрема, передати на комісію відповідно до умов цього договору продукцію згідно з розділом 5 цього договору протягом строків вказаних в додатку № 1 до договору; сплатити комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 7 цього договору; відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за цим договором на умовах, визначених розділом 9 цього договору (п. п. 3.2.1, 3.2.5, 3.2.6 договору комісії).
Відповідно до пунктів 5.8, 5.9 договору комісії приймання-передача продукції проводиться представниками комісіонера та комітента з оформленням акта приймання-передачі. Дата підписання акта приймання-передачі є підтвердженням виконання комітентом зобов`язань за даним договором в частині, що стосується передачі продукції комісіонеру для її реалізації покупцю.
Пунктом 7.1 договору комісії визначено, що за виконання доручення зазначеного в даному договорі комісіонер отримує комісійну плату (що включає в себе ПДВ, який підлягає сплаті комісіонером з отриманої комісійної плати), у розмірі 9 % від загальної погодженої комітентом ціни продажу продукції за цим договором і складає 132 975,00 доларів США.
Згідно з пункту 8.1 договору комісії отримані грошові кошти за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно п. 5.8.
Сторони погодили, що перерахування грошових коштів за цим договором буде відбуватися у валюті контракту (п. 8.2 договору комісії).
Відповідно до пункту 9.4 договору комісії комітент відшкодовує комісіонеру документально підтверджені витрати та понесені збитки, яких він зазнав з вини комітента при вчиненні контракту з покупцем щодо продукції, стосовно якої вчиняється правочин, визначений п. 1.1 даного договору.
Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункту 18.1 договору комісії).
Додатком № 1 до договору комісії від 08.06.2018 № STE-1-156-Д/К-17 визначено, що перша партія продукції загальною вартістю 492 500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 90 днів з дати отримання копії контракту згідно п. 3.1.15 Договору, друга партія продукції загальною вартістю 492 500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 330 днів з дати отримання копії контракту згідно п. 3.1.15 Договору, третя партія продукції загальною вартістю 492 500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 515 днів з дати отримання копії контракту згідно п. 3.1.15 Договору.
З матеріалів справи убачається, що 07.08.2018 сторонами було підписано Протокол узгодження розбіжностей № 1 до договору комісії.
Крім цього судами попередніх інстанцій встановлено, що листом від 25.07.2018 №   31.1/82/6252-18 відповідачем позивачу було направлено копію контракту № AIR HQ/NMO/AN-32/91230/29ED/240/ENG D3(Q)11271/PUR/STE-1-111-K/KE-17, який отримано позивачем 30.07.2018.
Листом від 17.08.2018 № 532/9249-18 позивач повідомив відповідача, що 27.08.2018 перша партія продукції буде готова до передачі.
Разом з тим, листом від 19.09.2018 № 31.1/116/7781-18 відповідач попросив позивача перенести строки передачі першої партії продукції до отримання необхідних документів (ліцензії ДСЕКУ на здійснення експорту, банківської гарантії, акредитиву).
У подальшому, листом від 04.10.2018 № 31.1/105/8244-18 відповідач проінформував позивача про готовність до відвантаження першої партії виробів за Договором, починаючи з 17.10.2018; листом від 18.10.2018 № 31.1/105/8529-18 відповідач звернувся до позивача з проханням розглянути можливість зменшення розмірів ящика (по ширині) шляхом демонтажу деяких складових частин кіля та подальшої збірки в країні замовника, оскільки, розміри виготовленого ящика для перевезеного кіля перевищують внутрішні габарити морського контейнера.
ДП "Антонов" листом від 31.10.2018 № 532/12454-18 повідомило відповідача про зменшення розміру ящика для перевезення кіля та попросило надіслати точну дату прибуття комісії на прийомку продукції.
Листом від 06.12.2018 № 532/14330-18 позивач зазначив, що продукція згідно договору комісії буде готова до відвантаження 06.12.2018.
17.01.2019 комітент передав, а комісіонер прийняв першу та другу партію продукції, а 21.02.2019 третю партію продукції по узгодженій номенклатурі і цінам, що вказані в Додатку № 1 до договору. Вартість кожної з трьох партій продукції становить 492   500,00 дол. США.
Факт прийому-передачі визначених партій продукції підтверджується актами приймання-передачі продукції, копії яких додано позивачем до позову.
З матеріалів справи убачається, що грошові кошти за продукцію, поставлену за контрактом в рамках виконання доручення комітента були перераховані позивачу трьома платежами, а саме: 21.06.2019 - 280 209,05 дол. США, 02.08.2019 - 625   600,00 дол. США, 17.12.2019 - 49 250,00 дол. США.
25.05.2020 між відповідачем та ДП "Антонов" підписано звіт комісіонера, яким відповідно сторони погодили, що залишок коштів комітента на рахунку комісіонера для забезпечення виконання доручення комітента відповідно до умов комісії станом на 25.05.2020 складає 8 827,00 дол. США, не узгоджена сума витрат комітента складає 49 250,00 дол. США.
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Частиною 1 статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Верховний Суд виходить з того, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. 
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. 
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
Верховний Суд зазначає, що оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такі ж висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №   924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).
У даному випадку предметом спору є визначена позивачем вимога про стягнення 134 266,76 дол. США.
При цьому звертаючись із позовом у цій справі ДП "Антонов" посилалося на те, що відповідачем усупереч договору комісії не виконано обов`язок щодо перерахування вартості реалізованої продукції, наданої позивачем відповідачу відповідно до умов зазначеного договору комісії, у повному обсязі та у визначені договором строки.
У постанові від 29.07.2021 у справі № 910/6474/20 Верховний Суд вказав, що згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Проте, доводи позивача, зазначені ним в обґрунтування підстав позову не були розглянуті судами передніх інстанцій. Вирішуючи спір у цій справі та частково задовольнивши позовні вимоги, суди попередніх інстанцій із посиланнями на положення статей 614, 623 ЦК України та статті 226 ГК України, якими врегульовано порядок відшкодування збитків завданих порушенням зобов`язання, виходили з того, що позивачем були вчинені необхідні дії для забезпечення виконання зобов`язань за договором комісії у визначені строки, разом з тим, відповідачем не доведено, що затримка остаточного підписання договірних документів за вказаним договором комісії (на що він, зокрема, посилається як на причину затримки в отриманні документів для експорту продукції) сталася саме з вини позивача.
Однак удавшись до з`ясування наявності підстав для стягнення грошових коштів у виді збитків, завданих порушенням зобов`язання, суди попередніх інстанцій не розглянули спір, зважаючи на предмет і підстави заявленого позову.
Так, Верховний Суд направляючи справу № 910/6474/20 на новий розгляд звернув увагу на те, що позов у цій справі ДП "Антонов" обґрунтовано наявністю правовідносин, які виникли з договору комісії, а спірна сума відповідно до пункту 8.1 договору комісії є грошовими коштами, отриманими комісіонером, яка у 10 денний термін з моменту надходження від покупця (але не пізніше 45 календарних днів після підписання акта приймання-передачі згідно п. 5.7), за мінусом комісійної плати, перераховується комітенту.
При цьому, позивач посилався на те, що згідно положень статей 1011, 1014 ЦК   України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. 
Крім цього, позивач наголошував, що відповідно до положень статті 1022 ЦК   України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим.
Отже, Верховний Суд акцентував увагу на тому, що для розгляду цієї справи по суті, виходячи із предмету та підстави позову, судам попередніх інстанцій необхідно було надати оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами та встановити обставини, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Зокрема, необхідно було встановити, які зобов`язання виникають у комісіонера з договору комісії, які вказівки містилися у договорі комісії та чи відповідають дії комісіонера цим вказівкам, адже згідно положень статті 1014 ЦК України, на яку як на підставу позовних вимог посилається ДП   "Антонов", комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові.
Водночас суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що порядок та підстави відступу від вказівок комітента визначено у статті 1017 ЦК України.
Що ж до звіту комісіонера, то судами попередніх інстанцій з`ясовані обставини отримання комітентом звіту комісіонера та неузгодження суми витрат у розмірі 49   250,00 дол. США, проте не встановлено чи передано позивачеві все одержане за договором комісії, оскільки згідно із частиною 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту.
Також Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд звернув увагу на постанову Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №   908/6156/14 у якій зазначено, що відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Оскільки укладені правочини з третіми особами мали зовнішньоекономічний характер і виконувалися в іноземній валюті, вся одержана комісіонером виручка має бути передана в натурі комітенту як його власність. Наведене положення свідчить про те, що комісіонер перераховує валютну виручку на поточні рахунки комітента за договором комісії. При цьому у комісіонера виникає обов`язок лише перерахувати валютну виручку. Іноземна валюта у цьому випадку як засіб платежу не використовується. 
Проте, посилання ДП "Антонов", викладені у позовній заяві, на наведений правовий висновок Верховного Суду України залишені судами попередніх інстанцій поза увагою, як і підстави позову в цілому.
Верховний Суд звертає увагу на те, що договір комісії - це один з видів посередницьких договорів, тобто надання посередницьких послуг, які передбачають здійснення дій в інтересах іншої особи, створюючи для неї певні юридичні наслідки (виникнення, зміну, припинення прав чи обов`язків). Особливістю договору комісії є вчинення правочинів комісіонером від свого імені але за рахунок комітента та у його інтересах. Проте особа з якою комісіонер уклав договір не стає учасником договору комісії. Між нею та комісіонером існує самостійний договір, який підпорядковується правилам залежно від виду цього договору. У цьому зв`язку статтею 1014 ЦК України передбачено, що комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок.
Зміст вказівок комітента складають умови правочину, який повинен вчинити комісіонер, зокрема, про сторони, ціну товару, порядок оплати, тощо. Закон не покладає на комітента обов`язку давати комісіонеру детальні вказівки, водночас, комісіонер, хоча і наділений свободою у виборі способів та порядку доручення, але обмежений обов`язком виконати доручення відповідно до звичаїв ділового обороту чи інших вимог, що як правило ставляться. Ще однією особливістю договору комісії є відповідальність комісіонера перед комітентом за невиконання третьою особою договору, у разі, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), а також якщо комісіонер доведе що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки (статті 1016, 1017 ЦК України). 
Згідно зі статтею 1018 ЦК України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Цей імперативний припис закону стосується і сум, отриманих від продажу товару, що належить комітету і останній набуває право власності ще до фактичного отримання від комісіонера, але саме того, що придбано, а не того, що має бути придбано, оскільки у контексті частини 3 статті 1017 ЦК України, комісіонер, який продав майно за нижчою ціною, повинен заплатити різницю комітентові, якщо комісіонер не доведе, що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки.
Щодо звіту комісіонера, то відповідно до приписів статті 1022 ЦК України він надається комітентом після вчинення правочину, разом з передачею всього одержаного за договором. Оскільки законодавством не передбачена форма та зміст звіту, його реквізити, сукупність та наповненість можуть узгоджуватися сторонами. Такий звіт може мати значення документу первинного обміну, передбаченого статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", але у будь-якому разі не змінює зміст правовідносин сторін, якщо сторони не надають такому звіту статус доповнень чи змін до договору, що відповідно має бути обумовлено сторонами з додержанням всіх необхідних умов для зміни або доповнення договору. 
Як убачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач не виконав зобов`язання за договором щодо розрахунків за товар, переданий на комісію. Водночас, як вже зазначалося, у даному випадку спір стосується валютної виручки, яка не є засобом платежу, а відповідач як комісіонер, повинен передати (перерахувати) за договором комісії. Сторони не заперечують, що все отримане за мінусом комісійної винагороди відповідач перерахував позивачу, а відтак висновок судів про порушення відповідачем зобов`язання перерахувати позивачу суму грошових коштів, визначених договором не відповідає змісту правовідносин комісії, які виникли між сторонами. Проте як позивач, так і відповідач не заперечують того, що спірна сума є різницею між ціною товару і фактично отриманою та перерахованою відповідачем валютою.
Отже, для вирішення спору, який стосується неналежного виконання зобов`язання за договором комісії судам необхідно з урахуванням підстав позовних вимог встановити обставини, з якими закон пов`язує наявність саме тих обов`язків, які позивач вважає невиконаними на чому акцентував увагу Верховний Суд у постанові від 29.07.2021. 
Згідно частиною 1 статті 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Вказані питання (вказівки Верховного Суду) залишені без належного реагування судами попередніх інстанцій, що є недотриманням вимог частини 1 статті 316 ГПК України.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що при новому розгляді цієї справи господарськими судами попередніх інстанцій не виконано вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у цій справі, а саме не надано оцінки правовідносинам, які склалися між сторонами та не встановлено обставин, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Зокрема, не встановлено, які зобов`язання виникають у комісіонера з договору комісії, які вказівки містилися у договорі комісії та чи відповідають дії комісіонера цим вказівкам, адже згідно положень статті 1014 ЦК України, на яку як на підставу позовних вимог посилається ДП "Антонов", комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. 
Отже при вирішенні спору попередні судові інстанції не дотримались вимог статей 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, фактично не дослідили та не оцінили зміст правовідносин, не з`ясували справжню природу характеру правопорушення, не виконали вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 910/6474/20, а тому судові рішення у справі підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 316 ГПК України. 
Водночас у силу положень статті 300 ГПК України зазначені порушення попередніх судових інстанцій не можуть бути усунуті за результатом касаційного розгляду справи, що також унеможливлює надання висновку, про який зазначено у пункті 3.3 цієї постанови.
Тому згідно з частиною 3 статті 310 названого Кодексу оскаржувані рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
6.1. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. Ухвалені судові рішення у даній справі зазначеним вимогам не відповідають.
6.3. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
6.4. Оскільки передбачені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, прийняті у цій справі рішення і постанова підлягають скасуванню, а справу слід направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
6.5. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно: врахувати викладене у цій постанові; надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з оцінки доказів здійсненим за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів за правилами статті 86 ГПК України; ураховуючи принципи господарського судочинства, перевірити вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.
6.6. Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Ураховуючи, що суди попередніх інстанцій, на порушення частини 1 статті 316 ГПК  України, не виконали вказівки, які міститься у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 910/6474/20, то наразі вирішення питання щодо необхідності та/або наявності/відсутності підстав щодо надання висновку Судом є передчасним.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Відповідно до статті 129 ГПК України у зв`язку із скасуванням попередніх судових рішень і передачею справи на новий розгляд, розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 у справі № 910/6474/20 скасувати, а справу № 910/6474/20 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

                                                                                          О. В. Случ