ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року 
м. Київ

cправа №  904/8586/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Кролевець О.А., 
за участю секретаря судового засідання:  Натаріної О.О.,
розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес"
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області
(головуючий суддя - Крижний О.М.)
від 29.06.2022
та постанову Центрального апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Чередко А.Є., судді: Мороз В.Ф., Кузнецов В.О.)
від 31.01.2023
у справі №904/8586/21
за позовом ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес"

до ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 
про стягнення збитків, заподіяних посадовою особою товариства у розмірі 467000,00 грн,  
за участю представників учасників справи:
позивача  - ОСОБА_4 ,
відповідача - Солдаткін О.С. 
третя особа - не з`явилися.
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог.
1.1. ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" (далі - ТОВ "СФГ Гермес") звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 збитки у розмірі 467   000,00   грн. 
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що недобросовісні дії колишнього директора ТОВ   "СФГ Гермес" призвели до значних збитків, які останній має відшкодувати. Так, в результаті аудиторської перевірки було з`ясовано, що ТОВ "СФГ Гермес" було здійснено ряд документально непідтверджених операцій по перерахуванню коштів на рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ КБ "Приватбанк" на загальну суму 43   000   346,40 грн з призначенням платежу: "за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ83/16-1 від 01.09.2016". Однак, колишнім директором ОСОБА_1 не передано та не взято на облік підприємством цінні папери на загальну суму 43   000   346,40 грн, які були предметом договору. 
2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2022 у справі №904/8586/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
2.2. Місцевий господарський суд, погодився із доводами позивача про наявність у діях ОСОБА_1 складу цивільного правопорушення, що підтверджує завдання відповідачем збитків товариству у заявленому до стягнення розмірі.
2.3. Проте, виходячи із поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, та встановивши, що позовна давність закінчилася у вересні 2019 року, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
2.4. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2023 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2022 у справі №904/8586/21 залишено без змін.
3. Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2022 та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі №904/8586/21, ОСОБА_1  звернувся з касаційною скаргою, у якій просить рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до місцевого господарського суду.
3.2. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1  визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського  процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
3.4. ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського  процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 (щодо застосування частини другої статті 221 та статті 1192 Цивільного кодексу України); від 22.10.2019 у справі №911/2129/17 (щодо застосування статті 232 Цивільного кодексу України); від 19.02.2020 у справі №904/3852/18 (щодо застосування частини першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України), від 28.05.2020 у справі №910/7164/19 (щодо застосування статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України); від 04.12.2018 у справі №910/21493/17, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16; від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц, від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12.
3.5. Також не погоджуючись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2022 та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі №904/8586/21, ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ   Гермес" звернувся з касаційною скаргою, у якій просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
3.6. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
3.7. ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" підставою касаційного оскарження зазначає пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 256, 261 Цивільного кодексу України.
Також посилається на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, від 29.10.2014 у справі №6-152цс14. 
3.8. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 проти вимог касаційної скарги ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" заперечує, з підстав, викладених у ньому, просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а справу скерувати на новий розгляд за вимогами касаційної скарги ОСОБА_1 .
3.9. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" проти вимог касаційної скарги ОСОБА_1 заперечує, з підстав, викладених у ньому, просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення.
4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій. 
4.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" є юридичною особою, яка зареєстрована 23.06.2014. Засновником товариства, відповідно до статуту в редакції 2015 року, був ОСОБА_1 . 
4.2. Товариство з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" було створено з метою здійснення діяльності у агропромисловому секторі. А також для задоволення суспільних потреб у товарах народного споживання, роботах, послугах, для насичення ринку продукцією, здійснення наукової, виробничої, переробної, посередницької, зовнішньоекономічної діяльності, експортно-імпортних операцій, оптової та роздрібної торгівлі, здавання в оренду майна, операцій з нерухомістю, для отримання товариством та його учасниками прибутку (пункт 2.1 статуту 2015 року).
4.3. У період з 19.01.2015 по 07.02.2017 директором Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" був ОСОБА_1 .
4.4. Так, відповідно до наказу № 1 від 19.01.2015 ОСОБА_1 приступив до обов`язків директора ТОВ "СФГ Гермес".
4.5. Згідно з розділом 10 статуту, який діяв на той час, у товаристві створюється одноособовий виконавчий орган (директор). Директор підзвітний вищому органу товариства і організує виконання його рішень. Директор не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства. Директор діє від імені товариства в межах, встановлених законом та цим статутом. До компетенції директора входило: представляти інтереси товариства в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та інших організаціях; без доручення представляти інтереси товариства у відносинах з будь-якими українськими та іноземними юридичними та фізичними особами; без доручення підписувати від імені товариства всі цивільно-правові угоди без обмеження за сумою договору; розпоряджатись майном та коштами товариства в межах, встановлених цим статутом та рішенням зборів учасників; відкривати розрахункові та інші рахунки в будь-яких банках України та за її межами для збереження коштів та здійснення всіх видів розрахунків, кредитних операцій товариства; отримувати позики, кредити, відкривати кредитні лінії в установах банків; продавати, передавати іншим підприємствам, організаціям, установам, здавати в оренду, надавати в безоплатне тимчасове користування або в позику належні товариству транспортні засоби, устаткування, інвентар та інші матеріальні цінності товариства; видавати та підписувати довіреності; розробляти поточні плани діяльності товариства та заходи, необхідні для вирішення задач товариства; скликати збори учасників товариства; забезпечувати виконання рішень загальних зборів товариства; розробляти щорічні кошториси, посадових розкладів, показники роботи та строки преміювання; створювати органи, необхідні для досягнення мети та задач товариства; формувати адміністрацію для досягнення мети та задач товариства; організовувати ведення бухгалтерського обліку та звітності товариства; брати участь у рішенні інших питань, пов`язаних з поточною діяльністю товариства; приймати та звільняти працівників товариства, заохочувати їх та накладати дисциплінарні стягнення; затверджувати правила, процедури та інші внутрішні документи товариства; визначати перелік відомостей, що становлять комерційну таємницю товариства, а також таких, які є конфіденційною інформацією; приймати рішення про дату та порядок денний загальних зборів товариства; виконувати інші функції, необхідні для забезпечення діяльності товариства.
4.6. Відповідно до пункту 10.1 статуту ТОВ "СФГ Гермес" в редакції від 20.01.2015, виконавчим органом товариства є його директор. Директор діє від імені товариства в межах, встановлених законом та статутом.
4.7. Відповідно до пункту 10.2 статуту ТОВ "СФГ Гермес" в редакції від 20.01.2015, до компетенції директора, серед іншого, входила організація та ведення бухгалтерського обліку та звітності товариства.
4.8. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 31.01.2017 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "СФГ Гермес", за яким останній набув у власність частку у статутному капіталі ТОВ   "СФГ   Гермес" у розмірі 94%.
4.9. У відповідності з протоколом загальних зборів учасників ТОВ "СФГ Гермес" №   2-2017 від 06.02.2017 вирішено звільнити з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" ОСОБА_1 з 07.02.2017 та відповідно до розпорядження № 1 від 08.02.2017 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ "СФГ Гермес" з 08.02.2017.
4.10. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30.03.2017 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "СФГ Гермес", за яким останній набув у власність частку у статутному капіталі товариства у розмірі 6%.
4.11. Відтак, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора ТОВ   "СФГ Гермес", став єдиним його засновником.
4.12. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30.03.2017 підписано акт приймання-передачі первинної документації ТОВ   "СФГ Гермес". 
4.13. Протягом березня 2017 року було проведено вибіркову перевірку даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності ТОВ "СФГ Гермес", за результатами якої складено довідку про проведення вибіркової аудиторської перевірки ТОВ "СФГ Гермес" від 30.03.2017.
4.14. Позивач зазначив, що в результаті аудиторської перевірки було з`ясовано, що ТОВ   "СФГ   Гермес" було здійснено ряд документально непідтверджених операцій по перерахуванню коштів на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ КБ "Приватбанк" на загальну суму 43   000   346,40 грн з призначенням платежу: "За договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ 83/16-1 від 01.09.2016". 
4.15. Однак, як зазначає позивач, на виконання зазначеного договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ   83/16-1 від 01.09.2016 колишнім директором ОСОБА_1 не передано та не взято на облік підприємством цінні папери на загальну суму 43 000 346,40 грн, які були предметом договору.
4.16. Так, відповідно до акта приймання-передачі первинної документації ТОВ   "СФГ   Гермес" від 30.03.2017, договір купівлі-продажу цінних паперів №   БВ   83/16-1 від 01.09.2016 та документи, що підтверджують його виконання не передавалися.
4.17. ТОВ "СФГ Гермес" 23.08.2019 звернулося з вимогою №23/08 до ОСОБА_1 , у якій просило протягом 7 календарних днів з моменту отримання даної вимоги надати оригінал договору купівлі-продажу цінних паперів №   БВ83/16-1 від 01.09.2016 та документи, що підтверджують його виконання. 
4.18. Дана вимога направлена відповідачу 27.08.2019. 
4.19. Відповіді на вимогу матеріали справи не містять. 
4.20. У вересні 2019 року позивач звертався до Красногвардійського районного суду м.   Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння та повернення ТОВ "СФГ Гермес" оригіналу договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 83/16-1 від 01.09.2016 та документів, що підтверджують його виконання (справа №   204/6182/19).
4.21. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2021 у справі № 204/6182/19 позовну заяву ТОВ "СФГ Гермес" до ОСОБА_1 про витребування документів з незаконного володіння задоволено частково; вирішено витребувати у ОСОБА_1 з незаконного володіння оригінал договору купівлі-продажу цінних паперів №   БВ   83/16-1 від 01.09.2016 та повернути ТОВ "СФГ Гермес". 
4.22. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.06.2021, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року - скасовано; у задоволенні позову ТОВ "СФГ Гермес" до ОСОБА_1 про витребування документів з незаконного володіння відмовлено. 
4.23. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора ТОВ   "СФГ Гермес", здійснив дії, що суперечать інтересам товариства, а результат їх жодним чином не був направлений на покращення матеріального становища товариства, та навпаки, призвів до збитків. Цінні папери на загальну суму 43   000   346,40 грн, які були придбані колишнім директором ОСОБА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ 83/16-1 від 01.09.2016 підприємством не отримувались, на облік не брались. Місцезнаходження та мета купівлі цінних паперів позивачу невідомі та не кореспондується з метою та предметом діяльності товариства.
4.24. Позивач вбачає протиправну поведінку ОСОБА_1 у неналежному та недобросовісному укладенні договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ 83/16-1 від 01.09.2016 і перерахуванні коштів на рахунок №    НОМЕР_2 в розмірі 43      000   346,40   грн без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю, при зловживанні своїм розсудом у здійсненні дій всупереч інтересам товариства (витрачання коштів на цілі не пов`язані з економічно-господарською діяльністю ТОВ "СФГ Гермес"), всупереч цілям, спрямованим на досягнення розумної ділової мети. Жодної економічної вигоди, доцільності чи необхідності для позивача укладення цих договорів не мало; у здійсненні документально непідтверджених операцій по перерахуванню коштів у сумі 43   000   346,40 грн з призначенням платежу: "За договором договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 83/16-1 від 01.09.2016".
4.25. Наявність шкоди позивач вбачає у збитках, завданих ТОВ "СФГ Гермес" в розмірі суми грошових коштів, що були перераховані. Докази їх використання відповідачем в інтересах та на користь товариства відсутні, як і відсутні докази існування цінних паперів взагалі.
4.26. Причинний зв`язок, за твердженнями позивача полягає в тому, що саме дії ОСОБА_1 по укладанню договору купівлі-продажу цінних паперів №   БВ   83/16-1 від 01.09.2016 і дії по перерахуванню коштів призвели до збитків товариства. При цьому, вказані цінні папери на підприємстві не обліковуються, а реальність їх існування невідома. 
4.27. Наявність вини відповідача позивач вбачає в тому, що дії, які були вчиненні відповідачем, як директором, по укладенню договору купівлі-продажу цінних паперів та дії по перерахуванню коштів були спрямовані на заволодіння ним цими коштами в своїх інтересах або в інтересах третіх осіб, адже відсутні докази їх використання відповідачем в інтересах та на користь товариства.
4.28. Невідшкодування відповідачем заявлених збитків (у обмеженому самим позивачем розмірі) і стало причиною виникнення спору. При цьому предметом розгляду у даній справі було стягнення збитків у розмірі 467   000,00 грн, які складаються із перерахованих коштів на підставі платіжних доручень №791 від 02.09.2016 на суму 1   000,00 грн, №792 від 02.09.2016 на суму 19   000,00 грн, №792 від 05.09.2016 на суму 149   000,00 грн, №793 від 05.09.2016 на суму 149   000,00 грн, №794 від 05.09.2016 на суму 149 000,00 грн. 
5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд.
5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №   910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
5.3. ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах.
5.4. У контексті статті 287 Господарського процесуального кодексу України для встановлення подібності правовідносин враховується склад таких правовідносин, а саме: суб`єкт, об`єкт та зміст (взаємні права та обов`язки). Разом з тим наявності простої тотожності цих трьох критеріїв замало і врахування лише їх не завжди є правильним. Тому, судова практика визнає судовими рішеннями у подібних правовідносинах такі рішення, де подібними є: 1) предмети спору, 2) підстави позову, 3) зміст позовних вимог, 4) встановлені судом фактичні обставини, а також має місце 5) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
5.5. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
5.6. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.
5.7. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. 
5.8. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
5.9. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
5.10. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №   522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
5.11. Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала:
- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі №   910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);
- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та №   372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).
5.12. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
5.13. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
5.14. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
5.15. Як встановлено судами попередніх інстанцій, у справі, що переглядається, предметом спору є встановлення обставин наявності чи відсутності збитків внаслідок укладення договору купівлі-продажу цінних паперів та виконання сторонами цього договору, наявність/відсутність у діях колишнього директора складу цивільного правопорушення та заподіяння цими діями збитків підприємству. 
5.16. Відповідно до частин першої, другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України (в редакції на час звернення з даним позовом) власник (учасник, акціонер) юридичної особи, якому належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства (крім привілейованих акцій), або частка у власності юридичної особи якого становить 10 і більше відсотків, може подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою. У разі відкриття провадження за таким позовом зазначена юридична особа набуває статусу позивача, але не вправі здійснювати свої процесуальні права та обов`язки без згоди власника (учасника, акціонера), який подав позов. Посадова особа, до якої пред`явлений позов, не вправі представляти юридичну особу та призначати іншу особу для представництва юридичної особи в даній справі.
5.17. Судами попередніх інстанцій встановлено, що власник частки у розмірі 100% у статутному капіталі позивача (ТОВ "СФГ Гермес") звернувся до ОСОБА_1 за відшкодуванням збитків, заподіяних ним  як посадовою особою - директором ТОВ "СФГ Гермес", нормативно обґрунтовуючи  позовні вимоги посиланням на статті 22, 92, 1166 Цивільного кодексу України, статтю 89 Господарського кодексу України.
5.18. Частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
5.19. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:
-          неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду;
- вину заподіювача шкоди.
5.20. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
5.21. За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України України).
5.22. Отже, при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
5.23. Водночас зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі   №753/7281/15-ц. Тому спростування цієї вини є процесуальним обов`язком її заподіювача.
5.24. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 Цивільного кодексу України  орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
5.25. Також частина друга статті 89 Господарського кодексу України передбачає, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
-          діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
5.26. Верховний Суд у постанові від 04.12.2018 у справі №910/21493/17 зробив висновок, що згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема, директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. 
5.27. Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17.
5.28. Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).
5.29. Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання збитків підприємству і зобов`язання їх відшкодувати.
5.30. Таким чином, при застосуванні статті 92 Цивільного кодексу України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
5.31. Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
5.32. Водночас спростування учасником юридичної особи (учасником позивача)  відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків відповідачем. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.
5.33. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18.
5.34. При цьому, колегія суддів також враховує, що ОСОБА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу цінних паперів, будучи директором товариства, одночасно був одноособовим учасником товариства.
5.35. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі №909/722/16 зазначив, що якщо особа одночасно є і учасником товариства, і його керівником, то      неможливо розглядати питання невиконання або неналежного виконання обов`язків учасника товариства, розмежовуючи у кожному випадку статус учасника і керівника, оскільки такий керівник      не звільняється від виконання обов`язків учасника дотримуватися положень статуту, а, як керівник він безпосередньо впливає на діяльність товариства, укладає від його імені правочини, що мають правові наслідки для товариства. Особа, маючи статус учасника товариства, повинна усвідомлювати, що її дії, зокрема як керівника, не повинні йти в розріз з метою діяльності товариства або перешкоджати досягненню цілей товариства, учасником якого вона є. Таким чином, статус керівника та учасника товариства поєднуються, що презюмує їх спільну та нерозривну правову відповідальність. 
5.36. Аналогічні висновки щодо обов`язків особи, яка одночасно є керівником та учасником юридичної особи викладено у постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №905/1076/16.
5.37. Відповідно до частини другої статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
5.38. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
5.39. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
5.40. У справі, що переглядається, учасник позивача, який володіє часткою 100% у його статутному капіталі, стверджував, що внаслідок укладення відповідачем договору №   БВ   83/16-1 від 01.09.2016, подальше начебто придбання цінних паперів на суму 43   000   346,40 грн та, у підсумку, не передання цінних паперів та не постановка їх на баланс підприємства, не передання новому директору товариства будь-яких, пов`язаних з цими операціями, документів, свідчать про те, що відповідач, в порушення вказаних норм закону, діяв недобросовісно та всупереч інтересам товариства.
5.41. Відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, що перебуваючи на посаді директора ТОВ   "СФГ Гермес" зобов`язаний був діяти виключно в інтересах товариства, дотримуючись вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства; на момент укладення договору він був також засновником ТОВ "СФГ Гермес", тобто внутрішня воля директора на укладення договору кореспондувалася з внутрішньою волею засновника товариства; на виконання положень договору між ТОВ "СФГ Гермес" та ОСОБА_3 було укладено акт прийому-передачі цінних паперів до договору купівлі-продажу цінних паперів, проте договір або ж акт у відповідача не збереглися, оскільки остання транзакція на виконання умов договору відбулася 06.02.2017, тобто з моменту проведення останньої транзакції пройшло понад 5 років. З урахуванням розумних строків збереження документів - ОСОБА_1 зберігав копії документів до 07.02.2020, після чого вони були знищені; відповідачу достеменно відомо, що цінні папери на виконання умов договору були передані ОСОБА_3 на баланс ТОВ   "СФГ Гермес", оскільки із фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва за 2016 рік, поданого 25.02.2017, вбачається, що на балансі ТОВ "СФГ Гермес" обліковуються поточні фінансові інвестиції на суму 37 708   700 грн (код рядка 1160); не передача ОСОБА_3 оплачених позивачем цінних паперів є наслідком невиконання зобов`язань за договором зі сторони ОСОБА_3 та не свідчить про наявність збитків у розумінні норм Цивільного кодексу України. 
5.42. Судами встановлено, що матеріалами справи підтверджується перерахування товариством на користь ОСОБА_3 грошових коштів з призначенням платежу "згідно договору купівлі-продажу цінних паперів   №   БВ-83/16-1 від 01.09.2016".
5.43. Протиправна поведінка ОСОБА_1 полягає у перерахуванні коштів товариства на підставі платіжних доручень № 791 від 02.09.2016 на суму 1   000,00   грн, № 792 від 02.09.2016 на суму 19 000,00 грн, №   792 від 05.09.2016 на суму 149   000,00 грн, № 793 від 05.09.2016 на суму 149 000,00 грн, № 794 від 05.09.2016 на суму 149000,00 грн; наслідки полягають у спричиненні збитків у загальному розмірі перерахованих коштів 467   000,00 грн; причинний зв`язок між протиправними діями відповідача і шкодою зумовлений її заподіянням безпосередніми діями відповідача на посаді керівника товариства; вина відповідача як посадової особи виражена в усвідомленні вчинення дій на шкоду товариству.
5.44. До того ж судами встановлено, що відповідачем не доведено належними доказами, що саме цінні папери, придбані за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-83/16-1 від 01.09.2016, відображені у фінансовому звіті ТОВ   "СФГ   Гермес" за 2016 рік як поточні фінансові інвестиції на суму 37   708   700   грн (код рядка 1160).
5.45. Відповідач не міг зберігати у себе договір купівлі-продажу цінних паперів         №   БВ-83/16-1 від 01.09.2016 після звільнення, який має зберігатися у товаристві, а при звільненні попередній керівник (відповідач) мав передати всі документи (у тому числі і спірний договір) новому керівникові. Проте, судами встановлено, що договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-83/16-1 від 01.09.2016 не передавався за актом приймання-передачі первинної документації ТОВ   "СФГ   Гермес", підписаного 30.03.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
5.46. Судами також встановлено, що ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду, представник відповідача не зміг надати пояснень щодо договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-83/16-1 від 01.09.2016 та цінних паперів, які були предметом цього договору, зокрема, щодо кількості векселів, їх номінальної вартості, строку погашення, емітента тощо. 
5.47. Інші доводи відповідача також спростовані судами попередніх інстанцій.
5.48. ОСОБА_1 , оскаржуючи судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях дійшли висновків щодо застосування частини другої статті 221 та статті 1192 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18.
5.49. Відповідно до частини другої статті 221 Цивільного кодексу України, на неоднакове застосування якої посилається скаржник, у разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь малолітньої особи.
5.50. Статтею 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
5.51. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 не містить посилань на частину другу статті 221 та статті 1192 Цивільного кодексу України, а відповідно і не містить висновків щодо застосування цих норм.
5.52. Отже, наведені скаржником доводи свого підтвердження не знаходять.
5.53. У той же час, судами попередніх інстанцій правильно враховані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №   910/21493/17.
5.54. Зокрема, враховано висновок щодо застосування положень статті 92 Цивільного кодексу України, відповідно до якого особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. 
5.55. Також ОСОБА_1 вважає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях дійшли висновків щодо застосування статті 232 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17.
5.56. Так у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що правовідносини між товариством і керівником мають довірчий характер між підприємцем (товариством) і його посадовою особою, протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень. Положеннями статті 92 Цивільного кодексу України та статті 89 Господарського кодексу України передбачено відповідальність членів органу юридичної особи, її посадових осіб, в тому числі її керівника, якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи. 
5.57. Судами першої та апеляційної інстанції зазначені висновки враховані. Проте, враховуючи предмет спору у справі, що переглядається (стягнення шкоди), та у справі № 922/2129/17 (визнання недійсними договорів та витребування майна), посилання скаржника на неоднакове застосування статті 232 Цивільного кодексу України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, є безпідставними.
5.58. ОСОБА_1 вважає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях дійшли висновків щодо застосування частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №904/3852/18.
5.59. Відповідно до частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)   доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
5.60. У справі № 904/3852/18 за позовом акціонерів, які діють в інтересах акціонерного товариства до директора товариства, повноваження якого на момент розгляду справи припинено, про стягнення збитків, Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що судами не було належним чином досліджено наявні в матеріалах справи платіжні доручення, зокрема, не встановлено чи здійснював безпосередньо директор від імені акціонерного товариства  оплату згідно з платіжними дорученнями або ж приймав рішення щодо їх вчинення, не встановлено хто згідно з посадовою інструкцією був відповідальним за правильне нарахування податкових платежів. 
5.61. Тоді як у справі, що переглядається, відповідач не заперечує вчинення ним платежів.
5.62. У справі, що розглядається, та у зазначеній справі, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку.
5.63. Також відповідач вважає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях дійшли висновків щодо застосування статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від  28.05.2020 у справі №910/7164/19.
5.64. У справі №910/7164/19 за позовом товариства до банку про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору на комплексне банківське обслуговування, Верховний Суд, застосовуючи в тому числі положення статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, зазначив, що вимога про визнання недійсною односторонньої відмови банку від договору є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку.
5.65. З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що правовідносини у справі №910/7164/19 та у даній справі не є подібними ні за предметом позову, ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.
5.66. Також безпідставними є посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №904/10956/16 (про визнання недійсними рішень загальних зборів та правочинів); від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц (про визнання договору іпотеки недійсним (вирішувалося питання про поворот виконання рішення)), від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12 (про зобов`язання повернути в натурі переданий на зберігання товар).
5.67. ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" звернувся з касаційною скаргою, у якій підставою касаційного оскарження зазначив пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
5.68. Скаржник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 256, 261 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, а саме: при розгляді заявлених учасником в інтересах товариства вимог про відшкодування збитків, завданих підприємству діями його посадової особи. Зокрема, щодо того, чи може вважатись обізнаною юридична особа про порушення своїх прав в момент умисного вчинення її посадовою особою правопорушення, якщо ця посадова особа одночасно є і одноособовим учасником товариства, тобто єдиною хто може захистити права товариства.
5.69.Також зазначив про те, що судами попередніх інстанцій не було надано оцінку наведеним позивачем причинам звернення до суду 23.10.2021 та його вимозі про поновлення строку позовної давності з огляду на поважність причин такого пропуску. 
5.70. Зі змісту норми пункту 3 частини другої   статті 287 Господарського процесуального кодексу України   вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
5.71. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої   статті 287 Господарського процесуального кодексу України   скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, зазначити у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/800/19).
5.72. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).
5.73. Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
5.74. За змістом частини першої  статті  261 Цивільного кодексу  України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
5.75. Частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
5.76. Якщо суд визнає поважними причини порушення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
5.77. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 , виходячи із положень статей 53, 54 Господарського процесуального кодексу України - це особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. При цьому, позивачем у даній справі є Товариство з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес", а не ОСОБА_2 .
5.78. Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли саме позивач дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав або про особу, яка його порушила.
5.79. Суди попередніх інстанцій встановивши, що про перерахування коштів Товариство з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" дізналося безпосередньо в момент вчинення операцій - 02.09.2016 та 05.09.2016 (5   платежів), дійшли правильного висновку, що саме в цей момент товариство могли оцінити розмір шкоди, який відповідає розміру перерахованих коштів, і з цього часу для товариства розпочався перебіг позовної давності, яка спливла у вересні 2019 року. 
5.80. Позов же пред`явлено ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" в у жовтні 2021 року, тобто позивачем пропущена позовна давність щодо заявлених позовних вимог. Зміна особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес", не впливає на перебіг строку позовної давності для Товариства. 
5.81. Однак, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що  за змістом статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.
5.82. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", суд зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.
5.83. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
5.84. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
5.85. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992).
5.86. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
5.87. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
5.88. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
5.89. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №   904/3405/19.
5.90. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Фінікарідов проти Кіпру" зазначив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
5.91. Отже, питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
5.92. Подібні висновки викладені у  постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19.
5.93. Частиною першою статі 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
5.94. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
5.95. Суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, встановленої статтею 257 Цивільного кодексу України. Однак, обмежившись посиланням на те, що відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, суди надали формальну оцінку лише окремим доводам позивача щодо існування обставин, що зумовили пропуск строку позовної давності, які на думку суду є необґрунтованими в аспекті визнання причин пропуску строку позовної давності поважними. 
5.96. При цьому усі обставини, якими позивач обґрунтовував поважність причин пропуску строку позовної давності судами не встановлювались, докази на їх підтвердження не перевірялися, а також не надавалась оцінка тому чи могли вони у сукупності вплинути на  своєчасне пред`явлення позову.
5.97. Отже, матеріали справи свідчать про те, що судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено обставини вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" дій, направлених на захист своїх інтересів, та дійсне порушення прав та законних інтересів позивача, які потребують захисту.
5.98. Зокрема, суди попередніх інстанцій зазначивши, що в платіжних дорученнях на перерахування коштів отримувачем зазначено   ОСОБА_3 тому у позивача були відсутні підстави вважати, що отримувачем є інша юридична особа, де ОСОБА_3 є директором, не надали оцінку встановленій у цих рішеннях обставині відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" договору купівлі-продажу цінних паперів №   БВ   83/16-1 від 01.09.2016 та документів, що підтверджують його виконання, що не давало змоги позивачу достовірно встановити контрагента за договором, обсяг його зобов`язань, у т.ч.  строки та порядок їх виконання тощо. Також не перевірено та не спростовано інші доводи, що були наведені позивачем у його заяві, на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, тобто фактично клопотання позивача не було розглянуто.
5.99. Наведені судами попередніх інстанцій аргументи, що навіть якщо ОСОБА_2 дізнався про проведене перерахування коштів пізніше, то мав планувати захист інтересів товариства таким чином щоб не пропустити строк позовної давності, іще раз підтверджує висновки судів  про те, що з цією заявою позивач звернувся поза межами позовної давності, однак жодним чином не свідчить про відсутність поважних причин для її поновлення.  
5.100. Отже, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати поважними наведені позивачем причини пропуску позовної давності, не відповідає фактичним обставинам справи, наведеним вище положенням Цивільного кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини щодо позовної давності, принципам справедливості, добросовісності і розумності.
5.101. Висновки судів попередніх інстанцій, не ґрунтуються на належним чином досліджених і оцінених доказах у справі та розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, з наданням оцінки усім доводам сторін, а тому оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання приписів статей 74, 86 Господарського процесуального кодексу України.
5.102. За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.103. Ураховуючи наведене, висновок місцевого господарського суду та апеляційного господарського суду про відмову у позові за спливом строку позовної давності є передчасним, а тому ухвалені у справі рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції не можна вважати законними та обґрунтованими у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню,  касаційна скарга позивача - частковому задоволенню, а касаційна скарга відповідача залишається без задоволення.
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
6.1. Згідно з частиною 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.2. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
6.3. Згідно з частиною 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або
2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
6.4.  З врахуванням викладеного, оскільки як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
6.5. Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір. 
7.Судові витрати.
7.1. Відповідно до статті 315 Господарського процесуального кодексу України у постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
7.2. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
7.3. Враховуючи, що в даному випадку суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. За касаційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду,  тому розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі №   904/8586/21 скасувати.
4. Справу №   904/8586/21 направити на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
5. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.
Відповідно до частини третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Баранцем О. М.

Головуючий                                                                                                В. Студенець

Судді                                                                                                            О. Баранець

                                                                                                                    О. Кролевець