УХВАЛА
10 травня 2023 року 
м. Київ
cправа №  910/21734/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов   Є.   В. - головуючий, Могил С. К., Рогач Л. І., 
секретар судового засідання - Астапова Ю. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Каралоп Марини Анатоліївни на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 (колегія суддів: Кропивна Л. В., Барсук М. А., Пономаренко Є. Ю.) та рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2022 (суддя Плотницька Н. Б.) у справі
за позовом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до фізичної особи - підприємця Каралоп Марини Анатоліївни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", про зобов`язання вчинити дії,
за участю представників:
відповідача - Алпатьєвої Н. Ю.,
третьої особи - Джумурата В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          У грудні 2021 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи - підприємця Каралоп М. А. (далі - ФОП Каралоп М. А.), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (далі - Підприємство), про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення площею 14,3 кв. м у будинку № 88/2 літ. «В» на проспекті Перемоги у місті Києві.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що після закінчення строку оренди відповідач не вчинив необхідних дій для продовження договору і продовжує користуватися комунальною власністю без законних підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.           22.06.2015 між Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією як орендодавцем, ФОП Каралоп М. А. як орендарем та Підприємством як балансоутримувачем укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 390/1, на підставі якого відповідачу передано в оренду назване вище нежитлове приміщення, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплено за третьою особою на праві господарського відання, під використання для прийому склотари.
4.          У пункті 4.15 цього договору орендар взяв на себе обов`язок після припинення дії договору, зокрема повернути майно за актом приймання-передачі.
5.          У разі закінчення/припинення дії договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт підприємству у стані не гіршому, ніж на час передання в оренду, з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди (пункт 7.6 договору).
6.          Строк дії договору визначений з 22.06.2015 по 20.06.2018 і він припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, ним передбачених. Ці дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору (пункти 9.1, 9.4, 9.7 договору). Згодом термін дії договору продовжувався до 19.06.2021.
7.          У зв`язку із закінченням цього договору 23.06.2021 позивач звернувся до відповідача з листом від 18.06.2021 №   109/04/45-4331, в якому повідомив про необхідність передати майно за актом приймання-передачі Підприємству як балансоутримувачу або вчинити дії з укладення договору на новий термін. На підтвердження цієї обставини позивач долучив до матеріалів справи копію опису вкладення у цінний лист про направлення цього листа орендарю та фіскальний чек Акціонерного товариства «Укрпошта». Утім відповідач заперечив факт отримання цього листа, який повернутий на зворотну адресу унаслідок закінчення терміну зберігання.
8.          Оскільки вимога позивача про звільнення орендного майна внаслідок закінчення терміну дії договору відповідачем не виконана, то позивач звернувся з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
9.           31.05.2022 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення про задоволення позову.
10.          Суд першої інстанції послався на наявність доказів щодо вчасного повідомлення позивачем відповідача про закінчення 19.06.2021 договору оренди від 22.06.2015 № 390/1 і відсутність наміру на його подальше продовження, наголосивши, що факт отримання або неотримання орендарем повідомлення про відсутність у позивача наміру продовжувати договірні відносини не впливає на наслідки з припинення договірних правовідносин сторін, з якими закон пов`язує направлення цього повідомлення.
11.           20.02.2023 Північний апеляційний господарський суд прийняв постанову про залишення без змін цього рішення місцевого господарського суду, змінивши лише його мотивувальну частину.
12.          Суд апеляційної інстанції визначив, що орендарем не дотримано порядку продовження договору, передбаченого статтею 18 Закону України № 157-ІХ, який набрав чинності з 01.02.2020, "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон № 157-ІХ). Тому позов орендодавця повністю обґрунтований. 
Короткий зміст касаційної скарги
13.          ФОП Каралоп М. А. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою про скасування цих судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у позові.
14.          Підставами касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду у справі у подібних правовідносинах щодо питання застосування положень Законів України № 157-ІХ і від 10.04.1992 № 2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна" при вирішенні питання про продовження договору оренди, строк дії якого закінчився 19.06.2021. Зокрема, ФОП Каралоп М. А. на вирішення суду касаційної інстанції поставила питання про відсутність висновку стосовно того, що повинно відбуватися, якщо орендодавець пропустив встановлений у Законі № 157-ІХ строк, оскільки вона вважає, що у такому випадку слід застосовувати положення статті 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо продовження договору внаслідок «мовчазної згоди», оскільки договір укладений на строк менше п`яти років та після набрання чинності Закону № 157-ІХ продовжується вперше.
15.          Крім того, ФОП Каралоп М. А. послалася на неврахування судами правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 12.06.2018 та від 25.06.2019 у справі №   910/15387/17, стосовно суперечливої поведінки орендодавця, який після закінчення терміну дії договору наполягав на поверненні майна або вчиненні дій з укладення договору на новий термін, та від 14.06.2022 у справі № 926/326/21, від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19 щодо відсутності доказів про направлення орендарю заперечень щодо продовження цього договору. Разом з цим скаржник наполягає на тому, що лист, на який позивач посилається як на повідомлення про відсутність наміру продовжувати договірні відносини, не вручений орендарю та повернувся до відправника з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Крім того, цей лист не містить однозначного небажання продовжити договір оренди, оскільки у ньому викладена пропозиція повернути приміщення або вчинити дії щодо укладення договору на новий термін.
16.           03.05.2023 ФОП Каралоп М. А. надіслала до суду касаційної інстанції пояснення до касаційної скарги, які фактично є доповненням до неї. 
17.          Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. 
18.          Оскільки строк на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 сплив 13.03.2023, а згідно з приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку, і заяви, скарги та документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, то колегія суддів залишає без розгляду ці пояснення скаржника. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
19.          Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить закрити провадження у цій справі, оскільки правовідносини у наведених скаржником справах не є подібними зі справою, що розглядається.
20.          Підприємство у поданих до суду касаційної інстанції поясненнях просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, погоджуючись із правовою позицією судів про наявність правових підстав для задоволення позову внаслідок закінчення терміну дії договору оренди та відсутність наміру в орендодавця продовжувати договірні відносини, тоді як Закон №   157-ІХ зумовлює послідовність дій сторін у наданні в оренду приміщення шляхом продовження орендних відносин, зокрема у порядку аукціону.
Позиція Верховного Суду
21.          Як зазначено раніше, підставами касаційного оскарження ФОП Каралоп М. А. визначила пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
22.          Проте обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до цих пунктів, не підтвердилися з огляду на таке.
23.          Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
24.          При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1-4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
25.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
26.          Касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема і на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
27.          Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 
28.          Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

29.          Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
30.          При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
31.          З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
32.          У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
33.          Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
34.          Так, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 та від 25.06.2019 у справі № 910/15387/17 (на яку посилається скаржник) предметом розгляду були питання наявності/відсутності підстав для укладення додаткової угоди до договору оренди нежитлового приміщення та виселення орендаря із займаного ним приміщення. Судові рішення про відмову у задоволенні цих вимог мотивовані відсутністю належних доказів щодо відмови орендодавця від поновлення договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, оскільки листи про необхідність зміни розміру орендних платежів та отримання погодження на продовження дії договору суди не визнали як докази. Суди також звернули увагу на пропуск місячного строку після закінчення терміну дії договору, встановленого частиною третьою статті 17 Закону № 2269-ХІІ, чинного на час виникнення спірних правовідносин, для повідомлення орендаря про відмову у продовженні договірних відносин.
35.          Утім колегія суддів дійшла висновку про неподібність цієї справи за правовими ознаками, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, зі справою, що розглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а ці постанови суду касаційної інстанції релевантними до обставин цієї справи з огляду на таке.
36.          У справі, що розглядається, орендар дотримався строку, встановленого Законом № 157-ІХ, який підлягає застосуванню до цих правовідносин, оскільки таке повідомлення надіслано ФОП   Каралоп   М. А. протягом чотирьох днів після закінчення терміну дії договору. Разом з цим посилання скаржника про неотримання такого повідомлення, яке направлялося за належною адресою і повернулося відправнику з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», про що свідчить інформація за трекномером з офіційного сайту Акціонерного товариства «Укрпошта», не беруться до уваги, оскільки відповідно до Закону України "Про поштовий зв`язок" і Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 05.03.2009 № 270, слід вважати, що адресат повідомлений за адресою, визначеною у відомостях в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21, від 22.03.2023 у справі №   905/1397/21 та від 30.03.2023 у справі № 910/2654/22.
37.          Посилання скаржника на постанови Верховного Суду та від 14.06.2022 у справі № 926/326/21 та від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, предметом розгляду в яких були питання наявності/відсутності підстав для звільнення орендованого приміщення та продовженим договору оренди, також не спростовують висновків судів, зроблених у справі, що розглядається, оскільки ці судові рішення суду касаційної інстанції ухвалювалися за різної фактично-доказової бази, в основу яких покладено обставину відсутності доказів про направлення орендареві та отримання ним заперечень орендодавця на продовження договірних відносин.
38.          Натомість, як зазначено раніше, у справі, що розглядається, орендар у належний спосіб і вчасно повідомлений про відсутність згоди на продовження договірних відносин.
39.          Відтак, проаналізувавши зміст названих вище постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, з огляду на відмінність предмету, підстав позовів та фактично-доказової бази справ, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - подібними до обставин цієї справи.
40.          З наведеного слідує, що, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови повинні бути прийняті у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень. 

41.          Водночас колегія суддів зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
42.          Оскільки наведений скаржником виключний випадок касаційного оскарження, передбачений пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримав підтвердження під час касаційного перегляду справи, то касаційне провадження у цій частині підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього ж Кодексу.
43.          Як ще одну з підстав подання касаційної скарги визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на відсутність висновку суду касаційної інстанції щодо застосування положень Закону № 157-ІХ, який набрав чинності з 01.02.2020, при вирішенні питання про продовження договору оренди, строк дії якого закінчився 19.06.2021, у контексті того, що повинно відбуватися якщо орендодавець пропустив встановлений у Законі № 157-ІХ строк.
44.          Щодо доводів скаржника про необхідність формування правового висновку колегія суддів відзначає, що правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах з підстав, зазначених у касаційній скарзі, наразі сформований і викладений у постановах від 27.12.2022 у справі № 910/21725/21, від 06.10.2021 у справі № 907/720/20, від 09.11.2021 у справі №   908/2637/20, від 05.07.2022 у справі № 909/479/21, від 19.07.2022 у справі № 924/852/21 та від 27.07.2022 у справі № 907/584/21. Підстав для формування аналогічного чи то відмінного правового висновку у спірних правовідносинах Суд не вбачає.
45.          До того ж доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій і необхідності встановлення інших обставин, які вже встановлені судами. У свою чергу аргументи заявника побудовані не на обґрунтуванні того, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідних норм права, а на необхідності переоцінки встановлених судами обставин і безпідставності заявлених позивачем вимог. 
46.          З огляду на те, що після відкриття касаційного провадження у цій справі виявилося, що Верховний Суд вже викладав висновок щодо порушеного ФОП Каралоп М. А. питання, колегія суддів вважає за необхідне на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України закрити касаційне провадження за його касаційною скаргою, відкритого з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 цього ж Кодексу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
47.          Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:
-          після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
-          після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Судові витрати
48.          Сплачена позивачем сума судового збору за подання касаційної скарги в силу положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.
Керуючись статтями 234, 235, 240, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Каралоп Марини Анатоліївни на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2022 у справі №  910/21734/21 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    С. К. Могил

Суддя                                                                                                    Л. І. Рогач