УХВАЛА

31 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  920/22/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.,
секретар судового засідання - Дерлі І. І.
за участю представників учасників:
прокуратури - Семенчук М. А.,
позивача-1 - не з`явився,
позивача-2 - не з`явився,
відповідача-1 - Усик М. Г. 
відповідача-2 - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 (судді: Станік С. Р. - головуючий, Тищенко О. В., Шаптала Є. Ю.)
за позовом Керівника Охтирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі:            1. Національної академії аграрних наук України,
2. Головного управління Держгеокадастру в Сумській області
до:          1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра",
2. Державного підприємства "Дослідне господарство "Правдинське" Миронівського інституту пшениці імені В. М. Ремесла Національної академії агарних наук України"
про визнання договору недійсним та зобов`язання звільнити земельні ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Керівник Охтирської окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України (далі - НААН, Позивач-1), Головного управління Держгеокадастру в Сумській області (далі - Головне управління, Позивач-2) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" (далі - ТОВ "Агрогрупа Деметра", Відповідач-1), Державного підприємства "Дослідне господарство "Правдинське" Миронівського інституту пшениці імені В.  М.  Ремесла Національної академії агарних наук України" (далі - ДП "Дослідне господарство "Правдинське", Відповідач-2), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив: визнати недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт № 11/01 від 11.01.2021, укладений між ТОВ "Агрогрупа Деметра" та ДП "Дослідне господарство "Правдинське", а також зобов`язати Відповідача-1 звільнити земельні ділянки загальною площею 4 921 га.
В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначав, що спірний правочин має всі ознаки та істотні умови правовідносин оренди землі з метою товарного сільськогосподарського виробництва, які характеризуються, як правило, закінченим циклом сільськогосподарського виробництва орендарем, починаючи з етапу обробітку земельної ділянки до отримання плодів від цієї діяльності. Викладене свідчить про удаваність спірного договору, який не відповідає вимогам Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" в частині дотримання порядку, компенсації та способу передачі земельної ділянки в оренду, а тому має бути визнаний недійсним, а земельні ділянки - звільнені.
Рішенням Господарського суду Господарського суду Сумської області від 21.09.2022 у справі № 920/22/22 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт № 11/01 від 11.01.2021, укладений між ТОВ "Агрогрупа Деметра" та ДП "Дослідне господарство "Правдинське". Зобов`язано Відповідача-1 звільнити земельні ділянки загальною площею 4 921 га.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір є договором оренди, а не виконання робіт, оскільки TOB "Агрогрупа Деметра" фактично займається саме обробітком земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні державного підприємства з метою подальшого отримання результатів здійснення своєї господарської діяльності у вигляді зібраного врожаю. Про вказане свідчать укладені між Відповідачами договори купівлі-продажу (поставки) сільськогосподарської продукції, виробленої на землях площею 4 921 га. Між сторонами виникли правовідносини, за якими ТОВ "Агрогрупа Деметра" може набути право власності на весь зібраний урожай із земельних ділянок, які передано у користування за договорами про надання сільськогосподарських послуг.
З огляду на викладене місцевий суд дійшов висновку, що між сторонами фактично існують правовідносини з передачі в користування земельних ділянок, метою яких для ТОВ "Агрогрупа Деметра" є отримання прибутку від врожаю, що вирощує самостійно Відповідач-1, а для Відповідача-2 - отримання орендної плати за землю. Таким чином, Відповідачі фактично уклали договір оренди земельної ділянки, а тому до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для відповідного договору.
Водночас, положеннями чинного законодавства, яке регулює порядок укладення договорів оренди землі державної або комунальної власності, передбачено що укладення таких договорів здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. При цьому землекористувачі зобов`язані використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням без його зміни. Отже, спірний договір не відповідає вимогам вказаного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Оскільки ТОВ "Агрогрупа Деметра" неправомірно використовує земельні ділянки загальною площею 4 921 га, що перебувають у постійному користуванні ДП "Дослідне господарство "Правдинське", то, за висновком суду першої інстанції, з метою відновлення становища, яке існувало до порушення, і захисту прав постійного землекористувача на вільне користування та розпорядження земельними ділянками, вони підлягають звільненню.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 скасовано рішення Господарського суду Сумської області від 21.09.2022 у справі № 920/22/22 та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
Зазначена постанова обґрунтована тим, що доводи Прокурора про існування між сторонами правовідносин з передачі в користування земельних ділянок, метою яких для ТОВ "Агрогрупа Деметра" є отримання прибутку від вирощеного ним врожаю, а для ДП "Дослідне господарство "Правдинське" - отримання орендної плати за землю (що, на думку Прокурора, свідчить про фактичне укладення між Відповідачами договору оренди земельної ділянки) не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а отже відсутні підстави для застосування до спірного правочину вимог законодавства, яке регулює оренду землі.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що Прокурором не було доведено як спрямованість волі обох сторін договору на умисел стосовно укладення договору оренди землі, так і не доведено наявності у обох сторін договору умислу на: 1) породження орендних правовідносин; 2) приховання орендних правовідносин договором про надання послуг; 3) породження правовідносин саме за договором про надання послуг та проведення науково-дослідницьких робіт.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що жодних інтересів держави в контексті ініційованого Прокурором спору не порушено, факт протиправного отримання в користування ТОВ "Агрогрупа Деметра" земельної ділянки не підтверджується жодним наявними у матеріалах справи доказами. Укладення спірного правочину не суперечить принципам регулювання земельних правовідносин, які закріплені у статтях 14, 19 Конституції України та статтях 1, 5, 134 Земельного кодексу України, що свідчить про відсутність порушення вказаних інтересів, і такі факти не були доведені Прокурором належними засобами доказування, а судом апеляційної інстанції не встановлено за наслідками апеляційного розгляду.
У свою чергу, апеляційний суд також дійшов висновку, що, заявляючи вимогу про звільнення спірних земельних ділянок Прокурор не довів факту використання ТОВ "Агрогрупа Деметра" зазначених ділянок загальною площею 4921 га, оскільки до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів на підтвердження даної обставини, як не обґрунтовано і відповідну площу зайняття, не наведено відомостей стосовно місцезнаходження відповідної земельної ділянки, як не наведено і відомостей стосовно проведення будь-яких заходів разом з уповноваженими органами відносно вказаних обставин.
Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, 28.12.1992 було утворено ДП "Дослідне господарство "Правдинське", яке засноване на основі державної власності та перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України, як органу управління державним майном.
ДП "Дослідне господарство "Правдинське" використовує земельну ділянку площею 827,6 га на підставі Державного акта на право постійного користування Іванівської сільської ради серія СМ 040 від 12.07.2000 та земельну ділянку площею 5 339,4 га на підставі Державного акта на право постійного користування Вищевеселівської сільської ради серія СМ 041 від 12.07.2000.
Указані земельні ділянки державної форми власності передані Відповідачу-2 на праві постійного користування для ведення сільського господарства, що узгоджується з метою його створення та видами діяльності відповідно до статуту, затвердженого Президентом НААН України 20.01.2018.
Так, згідно з п. 2.2. статуту, основними напрямами та видами діяльності підприємства є активне сприяння науковій установі, якій воно підпорядковане, а також іншим науковим установам в роботі з проведення наукових дослідів, виробничої перевірки і впровадження науково-технічних розробок; сприяння на взаємовигідній основі науковим установам в їх діяльності з поширення серед державних підприємств та організацій, а також інших господарюючих суб`єктів досягнень науки, техніки і передового досвіду у виробництві; виробництво оригінального, елітного та репродукційного насіння сільськогосподарських культур, розведення великої рогатої худоби, розведення свиней, допоміжна діяльність у рослинництві, допоміжна діяльність у тваринництві, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах; вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння, олійних культур; розведення великої рогатої худоби молочних порід; розведення свиней; змішане сільське господарство; допоміжна діяльність у рослинництві; допоміжна діяльність у тваринництві.
Відповідно до листа ДП "Дослідне господарство "Правдинське" від 12.11.2021 № 8, підприємство не займається виведенням сортів рослин та порід тварин упродовж 2020 - 2021 років. Відповідач-2 не має наукових видань та достатньої кількості наукових співробітників для реалізації цілей, визначених статутом.
Як зазначав Прокурор у позові, за результатом опрацювання наявної інформації про результати діяльності державного підприємства встановлено, що з метою обробітку наданих у постійне користування земельних ділянок систематично упродовж 2018 - 2021 років між ДП "Дослідне господарство "Правдинське" та ТОВ "Агрогрупа Деметра" укладалися договори про виконання сільськогосподарських робіт, а також про продаж (поставку) результатів цих робіт підряднику (ТОВ "Агрогрупа Деметра").
Зокрема, як зазначає Прокурор, 02.07.2018 укладено договір про виконання сільськогосподарських робіт № 02/07.
У подальшому між Відповідачами укладено договори на реалізацію сільськогосподарської продукції, а саме: за договором від 30.05.2018 № 30/05 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь "ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано зерно пшениці урожаю 2018 року вагою 1 357 580 кг за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; за договором від 31.05.2018 № 31/05 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано зерно пшениці урожаю 2018 року в загальній кількості 3 653 142 кг, за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; за договором від 01.06.2018 № 01/06 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано зерно пшениці урожаю 2018 року в загальній кількості 3 653 142 кг, за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; за договором від 04.06.2018 № 04/06 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" реалізовано зерно пшениці урожаю 2018 року в загальній кількості 3 653 142 кг, за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; за договором від 05.06.2018 № 05/06 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано зерно пшениці урожаю 2018 року в загальній кількості 3 653 142 кг, за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; за договором від 06.06.2018 № 06/06 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь TOB "Агрогрупа Деметра" реалізовано зерно пшениці урожаю 2018 року вагою 1 600 000 кг за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; за договором від 21.08.2018 № 21/08 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано боби сої врожаю 2018 року вагою 1 965 890 кг за ціною 8,00 грн з ПДВ за 1 кг.
За твердженням Прокурора, ціни за реалізацію на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" зерна пшениці за договорами від 30.05.2018 № 30/05, від 31.05.2018 №31/05, від 01.06.2018 № 01/06, від 04.06.2018 № 04/06, від 05.06.2018 № 05/06, від 06.06.2018 № 06/06 є нижчими за середньо ринкові ціни на подібні (аналогічні) товари у відповідних періодах.
Так, Прокурор у позові наголошував, що:
- в межах наявних даних, середньо ринкова ціна на подібну (аналогічну) продукцію у липні 2018 року, а саме: пшеницю гр. Л. 2 класу складає - 5,20 грн/кг; пшеницю гр. А. 3 класу - 5,14 грн/кг; пшениці 6 класу - 4,89 грн/кг; тоді як фактична ціна реалізації пшениці урожаю 2018 року становила 4,00 грн з ПДВ/кг. У жовтні 2018 року, в межах наявних даних, згідно з висновком експерта № 1405/2337-2356, середньо ринкова ціна на подібну (аналогічну) продукцію складала: на пшеницю гр. А. 2 класу - 6,23 грн/кг; тоді як фактична ціна реалізації пшениці урожаю 2018 року становила 4,00 грн з ПДВ/кг. У липні 2019 року, в межах наявних даних, відповідно до висновку експерта №1405/2337-2356, середньо ринкова ціна на подібну (аналогічну) продукцію складала: на пшеницю 2 класу - 4,79 грн/кг; на пшеницю 3 класу - 4,70 грн/кг; пшеницю 4 класу - 4,33 грн/кг, тоді як фактична ціна реалізації пшениці урожаю 2018 року становила 4,00 грн з ПДВ/кг. У серпні 2019 року, в межах наявних даних, згідно з висновком експерта № 1405/2337-2356, середньо ринкова ціна на подібну (аналогічну) продукцію складала: на пшеницю 2 класу - 4,50 грн/кг; на пшеницю 3 класу - 4,42 грн/кг; на пшеницю 4 класу - 4,32 грн/кг, тоді як фактична ціпа реалізації пшениці урожаю 2018 року становила 4,00 грн з ПДВ/кг.;
- за результатом проведеного розрахунку в межах даних щодо кількості, класності, періоду реалізації та середньоринкових цін на подібні товари (продукцію), встановлено, що ДП "Дослідне господарство "Правдинське" мало можливість здійснити реалізацію пшениці за більш вигідними цінами та, відповідно, мало можливість отримати доходи в більшому обсязі на загальну суму розрахунково 3 698 798,17 грн.
Прокурор вказував, що аналогічно 01.03.2019 ДП "Дослідне господарство "Правдинське" та ТОВ "Агрогрупа Деметра" уклали договір про виконання сільськогосподарських робіт № 01/03-19.
У подальшому, було укладено договори на реалізацію сільськогосподарської продукції, а саме: договір від 08.05.2019 № 08/05, відповідно до якого ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано зерно пшениці урожаю 2019 року в загальній кількості 169 1976 кг, за ціною 4,00 грн з ПДВ за 1 кг; договір від 23.08.2019 №23/08, відповідно до якого ДП "Дослідне господарство "Правдинське" на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" реалізовано боби сої врожаю 2019 року в загальній кількості 86 335 кг, за ціною 5,83 грн без ПДВ за 1 кг.
Також, Прокурор зазначав, що 10.02.2020 Відповідачі уклали договір про виконання сільськогосподарських робіт № 10/02.
У подальшому, були укладені договори на реалізацію сільськогосподарської продукції: 23.04.2020 ТОВ "Агрогрупа Деметра " та ДП "Дослідне господарство "Правдинське" уклали договір поставки № 23-04-20, відповідно до якого Відповідач-2 продає Відповідачу-1 урожай соняшнику 2020 року орієнтовною вагою 5 200 т ціною 8 000 грн за 1 т; 18.03.2020 укладено договір постаки № 18/-03, згідно з яким ДП "Дослідне господарство "Правдинське" продає ТОВ "Агрогрупа Деметра" урожай пшениці 2020 року орієнтовною вагою 3 500 т ціною 4 000 грн за 1 т; 17.07.2020 укладено договір поставки № 17/-07-20К, відповідно до якого Відповідач-2 продає Відповідачу-1 урожай кукурудзи 2020 року орієнтовною вагою 16 400 т за ціною 3 000 грн за 1 т; 30.07.2020 укладено договір поставки № 30/07, згідно з яким ДП "Дослідне господарство "Правдинське" продає ТОВ "Агрогрупа Деметра" урожай ячменю 2020 року орієнтовною вагою 154 т за ціною 3 500 грн за 1 тону; 11.02.2020 укладено договір купівлі-продажу № 11/02-20, відповідно до якого ТОВ "Агрогрупа Деметра" продає ДП "Дослідне господарство "Правдинське" посівний матеріал, засоби захисту рослин, мінеральні добрива за ціною та обсягом, визначеним в специфікації.
Усі вищевказані договори виконано у повному обсязі та між сторонами проведено розрахунки.
Як вказує прокурор в позовній заяві, на продовження зазначеної систематичної діяльності 11.01.2021 між ДП "Дослідне господарство "Правдинське" (замовник) та ТОВ "Агрогрупа Деметра" (виконавець) укладено спірний договір № 11/01 про виконання сільськогосподарських робіт, відповідно до умов якого сільськогосподарські роботи виконуються на земельних ділянках загальною площею 4 921 га.
Згідно з п. 1.1. договору, виконавець зобов`язується самостійно або із залученням третіх осіб (на підставі укладених договорів), професійно та якісно виконати для замовника сільськогосподарські роботи, які визначені сторонами у специфікаціях до даного договору, що є його невід`ємною частиною, а замовник зобов`язується прийняти виконані роботи і сплатити їх вартість, погоджену в специфікаціях.
Сторони погодили, що сільськогосподарські роботи будуть виконуватися виконавцем на земельних ділянках загальною площею 4 921 га, які належать на праві користування замовнику (п. 1.2. договору).
Відповідно до п. 2.1. договору, загальна ціна (вартість) послуг за ним складається з сум всіх актів виконаних робіт.
Розмір плати за здійснення передбачених цим договором сільськогосподарських робіт визначається специфікаціями до договору (п. 2.2. договору).
Оплата ціни (вартості) робіт здійснюється замовником після підписання сторонами актів виконаних робіт. Строки розрахунків за цим договором зазначаються у специфікаціях (п 2.4. договору).
У п. 3.1. договору сторони обумовили, що виконавець протягом 3 робочих днів з дати завершення сільськогосподарських робіт (за кожним окремим видом робіт), передбачених відповідними специфікаціями до даного договору, надає замовнику акти виконаних робіт. Замовник не пізніше 10 календарних днів з дати отримання від виконавця акта виконаних робіт підписує його або в цей же строк направляє виконавцю письмову мотивовану відмову від підписання акта виконаних робіт.
Між Відповідачами були складені та підписані до вказаного договору: специфікація № 1 від 01.03.2021, специфікація № 2 від 10.03.2021, специфікація № 3 від 01.04.2021, специфікація № 4 від 02.04.2021, акти наданих послуг № 78 від 31.03.2021, № 120 від 01.04.2021, № 126 від 03.04.2021, № 133 від 20.04.2021, № 134 від 30.04.2021, № 187 від 19.05.2021, № 281 від 01.06.2021, № 188 від 19.05.2021.
Прокурор зазначає, що відомості про продаж (поставку) зібраного врожаю на момент пред`явлення позову відсутні.
Також наголошує, що зі змісту спірного договору, специфікацій до нього вбачається невідповідність господарської діяльності підприємства положенням п. п. 2.1., 4.10., 4.11. статуту ДП "Дослідне господарство "Правдинське" та вимогам земельного законодавства.
Так, згідно з п. 2.1. статуту державне підприємство створено з метою організаційно-господарського забезпечення науковій установі умов для своєчасного та високоякісного проведення наукових досліджень і їх апробації, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння сільськогосподарських культур. Положеннями п. 4.10. статуту передбачено право підприємства використовувати належне йому майно для участі у цивільних відносинах, у т.ч. для провадження фінансово-господарської діяльності відповідно до цілей, визначених статутом та в межах його цивільної правоздатності. Згідно з п. 4.11. статуту підприємство має ефективно використовувати належне йому майно та розпоряджатися ним в межах, визначених законодавством, з метою розвитку науки і техніки для задоволення соціальних, економічних та інших потреб держави.
Разом з тим, господарська діяльність ДП "Дослідне господарство "Правдинське" не відповідає цілям, визначеним статутом та меті створення підприємства. При виконанні сільськогосподарських робіт ТОВ "Агрогрупа Деметра" використовувало власний посівний матеріал соняшника та кукурудзи, за рахунок власної або найнятої робочої сили і техніки, що виключає можливість виробляти Відповідачем-2 оригінальне, елітне та репродукційне насіння і забезпечувати науковій установі умови для своєчасного та високоякісного проведення наукових досліджень і їх апробації. Указане свідчить про неефективне використання належного підприємству на праві постійного користування майна з метою розвитку науки і техніки.
Більше того, як стверджує Прокурор, усі дії Відповідача-2 на виконання спірного договору зводяться до фактичної передачі у користування ТОВ "Агрогрупа Деметра" земельної ділянки. При цьому у даному випадку надання права обробляти землю виконавцю робіт (Відповідачу-1) та подальше отримання урожаю останнім з цих же земель є ознакою правовідносин, які виникають при оренді землі та не відповідає правовій природі договорів підряду на виконання робіт, про надання послуг та поставки, за якими коло контрагентів не обмежується однією особою, а метою замовника має бути отримання результатів сільськогосподарських робіт та, у подальшому, якнайбільшого прибутку від реалізації їх результатів у конкурентному середовищі (на ринку, товарних біржах тощо).
Таким чином, Прокурор вказує, що ДП "Дослідне господарство "Правдинське" фактично передало в користування ТОВ "Агрогрупа Деметра" землі, які перебувають на праві постійного користування та на яких воно самостійно не здійснювало передбачену статутом діяльність. Тобто воля сторін насправді спрямована на встановлення не правовідносин з виконання сільськогосподарських робіт та реалізації продукції і залишків виробництва, а орендних правовідносин, оскільки відбулась передача в користування об`єкта оренди - земельної ділянки площею 4 921 га.
Вважаючи, що спірний договір від 11.01.2021 № 11/01 не відповідає вимогам чинного законодавства в частині дотримання порядку, компенсації та способу передачі земельної ділянки в оренду, Прокурор звернувся до суду з цим позовом за захистом інтересів держави в особі Позивачів.
Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Господарського суду Сумської області від 21.09.2022 у справі № 920/22/22 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт № 11/01 від 11.01.2021, укладений між ТОВ "Агрогрупа Деметра" та ДП "Дослідне господарство "Правдинське". Зобов`язано Відповідача-1 звільнити земельні ділянки загальною площею 4 921 га.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 скасовано рішення Господарського суду Сумської області від 21.09.2022 у справі № 920/22/22 та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, заступник керівника Сумської обласної прокуратури подав касаційну скаргу в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення господарського суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи наявність підстав для подання вказаної скарги, заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм, зокрема, статей 203, 215, 216, 235 Цивільного кодексу України, статті 79 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постановах від 12.10.2022 у справі № 918/940/21, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 07.07.2021 у справі № 905/1562/20, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 15.05.2018 у справі № 902/408/17, від 06.03.2019 у справі № 927/451/18, у аналогічних правовідносинах.
Крім того, у якості підстави для подання касаційної скарги заявник посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо можливості визнання недійсним чинного на час розгляду справи договору, що є підставою для певних взаємних прав та обов`язків його учасників, у випадку наявності невизнаних удаваними та недійсними вже виконаних аналогічних за змістом договорів між цими ж сторонами, які діяли у минулі періоди часу.
У відзиві на касаційну скаргу Відповідач-1 просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.
Від ДП "Дослідне господарство "Правдинське" також надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відповідач-2 просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі і відзивах на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 920/22/22 підлягає закриттю з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін "подібні правовідносини" може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
Однак, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так, у справі № 918/940/21 розглядалися позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру про визнання недійсним договору контрактації сільськогосподарської продукції та повернення земельних ділянок, обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин є удаваним та вчиненим його сторонами з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме, договору оренди землі. Крім того, такий договір оренди, на думку прокурора, було укладено відповідачами у вказаній справі без відповідного погодження Національної академії аграрних наук України з порушенням вимог цивільного та земельного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Оскільки оспорюваний договір, за яким здійснювалося користування земельними ділянками одним з відповідачів, підлягає визнанню недійсним, то земельні ділянки підлягають поверненню іншому відповідачу.
Залишаючи без змін судові рішення господарських судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову, Верховний Суд виходив з того, що місцевим і апеляційним судами за результатами аналізу умови спірного договору встановлено, що його умови не містять істотних умов договору контрактації, а містять всі істотні умови, притаманні договору оренди земельної ділянки, а саме: об`єкт оренди, дата укладення та строк дії договору, умови оплати. Водночас, зазначене в умовах договору зобов`язання одного з відповідачів провести розрахунки за продукцію на умовах, передбачених цим договором, є прихованими зобов`язаннями щодо здійснення плати за користування земельними ділянками іншого відповідача. Таким чином, з огляду на зміст спірного договору та фактичні правовідносини, що мали місце між сторонами, суди дійшли висновку, що прихованою метою сторін зазначеного договору було отримання одним з відповідачів на платній основі можливості користуватися земельними ділянками іншого відповідача з використанням їх корисних властивостей, а тому оспорений договір є удаваним з метою приховати орендні правовідносини, що насправді мали місце між сторонами. Один з відповідачів фактично передав у користування іншому відповідачу на платній основі земельні ділянки, які перебувають у його постійному користуванні, а тому положення даного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.
При цьому Верховний Суд зазначив, що господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у одного з відповідачів, як постійного користувача спірними земельними ділянками, відсутні повноваження на розпорядження ними, оскільки такі земельні ділянки залишаються у державній власності, і особа, якій земельні ділянки надано у постійне користування із земель державної форми власності наділяється лише правомочностями володіння і користування ними, а право розпорядження - виключна компетенція власника. За таких обставин, встановивши, що спірний правочин не є договором контрактації, а є прихованим договором оренди землі, який укладено всупереч вимог Цивільного та Земельного кодексів України, Закону України "Про оренду землі", суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання його недійсним.
У справі № 927/451/18 розглядалися позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України та регіонального відділення Фонду державного майна України про визнання недійсним договору зберігання державного майна, укладеного між відповідачами у вказаній справі, та додаткової угоди до нього, обґрунтовані тим, що зазначений правочин не є договором зберігання державного майна, а є прихованим договором оренди державного майна, і його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а тому договір підлягає визнанню недійсним разом із додатковою угодою до нього.
Залишаючи без змін судові рішення господарських судів попередніх інстанцій про задоволення позову, Верховний Суд виходив з того, що місцевим і апеляційним судами досліджено та встановлено, що майно було передане одним з відповідачів в довгострокове платне користування іншому відповідачу без відома та без погодження із органами Фонду державного майна України, як орендодавця, та без дотримання спеціальних процедур передачі в оренду державного майна. Господарські суди попередніх інстанцій, здійснивши правовий аналіз умов спірного договору та додаткової угоди до нього, дійшли обґрунтованого висновку, що вказаний правочин є удаваним, оскільки вчинений для приховання іншого правочину - договору оренди державного майна, і що сторонами при його укладенні та укладенні додаткової угоди до нього не було додержано вимог пункту 1 частини першої статті 287 Господарського кодексу України, статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання договору та додаткової угоди до нього недійсними згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України. Зокрема, як вірно встановили попередні судові інстанції, основною ознакою спірного договору є користування майном за плату, тоді як таке користування майном є кваліфікуючими ознаками оренди державного майна.
Разом з тим, як встановлено апеляційним судом у справі, яка переглядається, 11.01.2021 між ДП "Дослідне господарство "Правдинське" (замовник) та ТОВ "Агрогрупа Деметра" (виконавець) було укладено договір № 11/01 про виконання сільськогосподарських робіт, відповідно до умов якого сільськогосподарські роботи виконуються на земельних ділянках загальною площею 4 921 га.
Згідно з п. 1.1. договору, виконавець зобов`язується самостійно або із залученням третіх осіб (на підставі укладених договорів), професійно та якісно виконати для замовника сільськогосподарські роботи, які визначені сторонами у специфікаціях до даного договору, що є його невід`ємною частиною, а замовник зобов`язується прийняти виконані роботи і сплатити їх вартість, погоджену в специфікаціях.
Сторони погодили, що сільськогосподарські роботи будуть виконуватися виконавцем на земельних ділянках загальною площею 4 921 га, які належать на праві користування замовнику (п. 1.2. договору).
Відповідно до п. 2.1. договору, загальна ціна (вартість) послуг за ним складається з сум всіх актів виконаних робіт.
Розмір плати за здійснення передбачених цим договором сільськогосподарських робіт визначається специфікаціями до договору (п. 2.2. договору).
Оплата ціни (вартості) робіт здійснюється замовником після підписання сторонами актів виконаних робіт. Строки розрахунків за цим договором зазначаються у специфікаціях (п 2.4. договору).
У п. 3.1. договору сторони обумовили, що виконавець протягом 3 робочих днів з дати завершення сільськогосподарських робіт (за кожним окремим видом робіт), передбачених відповідними специфікаціями до даного договору, надає замовнику акти виконаних робіт. Замовник не пізніше 10 календарних днів з дати отримання від виконавця акта виконаних робіт підписує його або в цей же строк направляє виконавцю письмову мотивовану відмову від підписання акта виконаних робіт.
Також між Відповідачами були складені та підписані до вказаного договору: специфікація № 1 від 01.03.2021, специфікація № 2 від 10.03.2021, специфікація № 3 від 01.04.2021, специфікація № 4 від 02.04.2021, акти наданих послуг № 78 від 31.03.2021, № 120 від 01.04.2021, № 126 від 03.04.2021, № 133 від 20.04.2021, № 134 від 30.04.2021, № 187 від 19.05.2021, № 281 від 01.06.2021, № 188 від 19.05.2021.
Проаналізувавши умови зазначеного договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний правочин за своєю правовою природою та юридичними ознаками не має рис договору оренди землі, а є договором виконання сільськогосподарських робіт, оскільки він не містить всіх істотних умов, притаманних договору оренди, зокрема, щодо об`єкта оренди (кадастрового номеру, місця розташування та розміру земельної ділянки); орендної плати із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
При цьому документи, які оформлені сторонами до оспорюваного правочину (специфікації, акти наданих послуг), як кожен окремо, так і у їх сукупності не містять будь-яких відомостей, в розумінні частин першої, другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", які б свідчили про передачу визначеного об`єкта оренди, узгодження її ціни, тощо. Також, матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та вірогідних доказів того, що саме належна Відповідачу-2 земельна ділянка була передана в користування Відповідачу-1 фізично, і що ДП "Дослідне господарство "Правдинське" внаслідок укладення спірного договору було обмежений у реалізації свого права постійного користування земельною ділянкою, або позбавлене такого права внаслідок укладення оспорюваного правочину.
Крім того, у п. 1.7. спірного договору сторонами обумовлено, що власником сільськогосподарської продукції, отриманої внаслідок виконання робіт, є замовник, тобто Відповідач-2. При цьому на виконання умов договору ДП "Дослідне господарство "Правдинське" здійснювало оплату на користь ТОВ "Агрогрупа Деметра" за надані послуги, а у Відповідача-1 жодних грошових зобов`язань перед Відповідачем-2 саме на підставі оспорюваного правочину не виникало, що, за висновком апеляційного суду, в сукупності свідчить про відсутність такої умови договору оренди, як орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків порядку її внесення, відповідальності за несплату. До того ж, суд апеляційної інстанції відхилив доводи Прокурора про те, що різниця між проведеними між сторонами розрахунками є орендною платою за користування наданою земельною ділянкою, оскільки такі доводи не підтверджується належними та допустимими доказами, як не підтверджується і твердження про формальність проведення розрахункових операцій за правовідносинами, що склались між Відповідачами, починаючи з 2018 року.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи Прокурора про існування між сторонами правовідносин з передачі в користування земельних ділянок, метою яких для ТОВ "Агрогрупа Деметра" є отримання прибутку від вирощеного ним врожаю, а для ДП "Дослідне господарство "Правдинське" - отримання орендної плати за землю (що, на думку Прокурора, свідчить про фактичне укладення між Відповідачами договору оренди земельної ділянки) не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а отже відсутні підстави для застосування до спірного правочину вимог законодавства, яке регулює оренду землі.
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що жодних інтересів держави в контексті ініційованого Прокурором спору не порушено, факт протиправного отримання в користування ТОВ "Агрогрупа Деметра" земельної ділянки не підтверджується жодним наявними у матеріалах справи доказами. Укладення спірного правочину не суперечить принципам регулювання земельних правовідносин, які закріплені у статтях 14, 19 Конституції України та статтях 1, 5, 134 Земельного кодексу України, що свідчить про відсутність порушення вказаних інтересів, і такі факти не були доведені Прокурором належними засобами доказування, а судом апеляційної інстанції не встановлено за наслідками апеляційного розгляду.
Отже, судові рішення Верховного Суду у вищезазначених справах, на які посилається скаржник, та викладена у них правова позиція, були прийняті хоча і за подібного правового регулювання, однак за суттєво інших фактичних обставин, що формують зміст правовідносин у наведених справах, за іншими доказами, поданими сторонами на їх підтвердження та оціненими судами, тобто вищевказані справи і справа, судове рішення в якій переглядається, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них за змістовним критерієм.
Щодо доводів заявника про неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові у справі № 902/408/17, колегія суддів звертає увагу, що предметом позову у ній були вимоги про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3 % відсотків річних, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем у наведеній справі своїх зобов`язань за договором зберігання державного майна в частині проведення розрахунків за його користування.
При цьому під час розгляду зазначеної справи судом апеляційної інстанції, з висновками якого погодився Верховний Суд, на підставі пункту 1 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) за власною ініціативою визнано недійсною додаткову угоду до вказаного договору у зв`язку з тим, що вона є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, враховуючи, що основною ознакою спірного договору є користування майном за плату, а таке користування є кваліфікуючими ознаками саме оренди державного майна. Водночас, майно було передане позивачем у зазначеній справі в довгострокове платне користування відповідачу без відома та без погодження із органами Фонду державного майна України, як орендодавця, та без дотримання спеціальних процедур передачі в оренду державного майна.
Наведене свідчить про неподібність правовідносин, які склалися між сторонами у справі № 902/408/17, та у цій справі, а відтак висновки судів щодо наявності підстав для визнання недійсною додаткової угоди до договору зберігання державного майна у цьому випадку є нерелевантними.
Що стосується посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, у тому числі про застосування стандартів доказування під час вирішення спорів, викладених в постановах у справах №916/1415/19, № 905/1562/20, № 910/18036/17, № 917/1307/18, №902/761/18, №917/2101/17, то наведені доводи є також безпідставними, оскільки предметом позовів у зазначених справах були вимоги про: визнання припиненими договорів іпотеки, на підставі яких відбулося відчуження спірного майна (справа №916/1415/19); визнання недійсними рішень тендерного комітету про затвердження тендерної документації на закупівлю робіт і щодо визначення переможця торгів та про визнання недійсним договору у зв`язку з наявністю численних порушень при проведенні торгів (справа № 905/1562/20); зобов`язання звільнити з під арешту і закрити рахунки та про визнання договору банківського рахунку припиненим (справа № 910/18036/17); зобов`язання здійснити поставку товару і про стягнення неустойки (справа № 917/1307/18); стягнення збитків, у тому числі упущеної вигоди, орендної плати за землю, зобов`язання зі сплати земельного податку (справа № 902/761/18); визнання недійсним правочину щодо переходу права власності на спірне нерухоме майно (справа № 917/2101/17).
Отже, скаржник не врахував, що постанови касаційного суду у зазначених справах прийняті у спорах з різними предметами і підставами позовів, за різних фактичних обставин та переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленням обставин справи й оцінкою доказів у ній.
Таким чином, доводи заявника про наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави для подання касаційної скарги є необґрунтованими.
Посилання заявника на наявність підстави для подання касаційної скарги, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю висновків Верховного Суду щодо можливості визнання недійсним чинного на час розгляду справи договору, що є підставою для певних взаємних прав та обов`язків його учасників, у випадку наявності невизнаних удаваними та недійсними вже виконаних аналогічних за змістом договорів між цими ж сторонами, які діяли у минулі періоди часу та у своїй сукупності дозволяють дійти висновку про те, що між сторонами фактично існують правовідносини з передачі в користування земельних ділянок, колегія суддів також вважає необґрунтованим з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми убачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Разом з тим, вивчаючи матеріали справи, колегія суддів встановила, що Великою Палатою Верховного Суду переглядалися судові рішення у справі № 905/1227/17 за позовом прокурора в інтересах держави про визнання недійсним на майбутнє договору оренди та зобов`язання одного з відповідачів протягом 14 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили звільнити та повернути балансоутримувачу за актом приймання-передачі спірні нежитлові приміщення.
Так, у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.
Отже, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду вказаної справи визначила питання належності та ефективності способу захисту прав у категорії спорів щодо визнання недійсним договорів, укладених з порушенням вимог чинного законодавства і вказала, що навіть коли сторонами виконаний повністю або частково договір розірвано, або закінчено строк (термін) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову це не перешкоджає поданню відповідного позову.
Наведені висновки також було враховано та застосовано Касаційним господарським судом у складі суддів об`єднаної палати під час перегляду судових рішень у справі № 906/1061/20, у тому числі з метою вирішення питання про належність і ефективність способу захисту у спорах про визнання правочинів недійсними.
Таким чином, Верховний Суд неодноразово здійснював перегляд справ, предметом позову в яких були вимоги про визнання недійсним договору, і судом касаційної інстанції вже досліджувалося питання щодо можливості визнання недійсними правочинів, виконаних сторонами.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, які узгоджуються з вказаною правовою позицією.
Так, апеляційний суд зазначив, що існування між Відповідачами договірних правовідносин, починаючи з 2018 року, не може бути кваліфікуючою ознакою удаваності спірного правочину з урахуванням того, що жодних доказів стосовно оспорювання/оцінки уповноваженими органами відповідних господарських договорів та правочинів, які склались між сторонами в період з 2018 року по дату укладення спірного договору, в контексті їх удаваності та/або фіктивності та/або недійсності та/або безтоварності, - матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності правочинів, закріплену у статті 204 Цивільного кодексу України, та оцінку саме спірного договору на предмет удаваності, господарські правовідносини між Відповідачами, які існували до його укладення, і які оформлені відповідними документами, не є підставами для висновку стосовно удаваності спірного правочину з урахуванням меж позовних вимог.
Викладене свідчить про наявність сталої судової практики з порушеного заявником питання, відповідно до якої Прокурор в межах даної чи іншої справи не був позбавлений можливості оспорювати укладені між Відповідачами договори, які, як він зазначає, у своїй сукупності підтверджують існування між сторонами правовідносини з передачі в користування земельних ділянок.
За таких обставин доводи Прокурора про наявність передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави для подання касаційної скарги також є необґрунтованими.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).
Водночас, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження після його відкриття не отримали підтвердження, колегія суддів відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 920/22/22.
Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження у справі № 920/22/22 за касаційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури, відкрите з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В. Зуєв

Судді                                                                                                     І. Берднік

                                                                                                    В. Суховий