ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року 
м. Київ

cправа №  908/104/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Сухового В. Г.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 
(головуючий - Кощеєв І. М., судді - Орєшкіна Е. В., Чус О. В.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
до Приватного підприємства "Войніков і КО"
про стягнення 336 200,79 грн та витребування майна,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі - ТОВ "Порше Лізинг Україна", позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Приватного підприємства "Войніков і КО" (далі - ПП "Войніков і КО", відповідач) про стягнення 336 200,79 грн заборгованості за договором лізингу від 20.02.2018 № 00015743 та витребування у відповідача майна - автомобіль марки MAN TGХ 18.440 4x2 BLS, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2018 року випуску.
2. Короткий зміст судових рішень 
2.1. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.01.2023 прийнято позовну заяву ТОВ "Порше Лізинг Україна" до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/104/23 у порядку загального позовного провадження. 
Відкладено вирішення питання щодо розгляду справи № 908/104/23 до завершення періоду дії правового режиму воєнного стану в Україні.
2.2. Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції від 16.01.2023, ТОВ "Порше Лізинг Україна" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 апеляційну скаргу ТОВ "Порше Лізинг Україна" не прийнято до розгляду та повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини 5 статті 260 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, яка не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення місцевого господарського суду відповідно до частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України.
3. Короткий зміст касаційної скарги 
3.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Порше Лізинг Україна" на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 в порядку письмового провадження та витребувано справу № 908/104/23.
3.2. 04.04.2023 справа № 908/104/23 надійшла на запит від Господарського суду Запорізької області до Верховного Суду.
3.3. Не погоджуючись із висновками апеляційного господарського суду, ТОВ "Порше Лізинг Україна" подало касаційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу № 908/104/23 до Центрального апеляційного господарського суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження. 
ТОВ "Порше Лізинг Україна" вважає оскаржувану ухвалу апеляційного господарського суду незаконною, постановленою із порушенням норм процесуального права, зокрема статей 260, 255 Господарського процесуального кодексу України. Стверджує, що суд апеляційної інстанції неправильно і безпідставно повернув апеляційну скаргу заявнику на підставі пункту 4 частини 5 статті 260 Господарського процесуального кодексу України, адже предметом апеляційного оскарження фактично була ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження у справі, яка є в переліку ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду згідно з пунктом 12 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України. Посилається на неврахування апеляційним господарським судом висновку Верховного Суду, викладеного у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 07.12.2022 у справі № 908/859/22, від 01.11.2021 у справі № 2-41/2006.
3.4. На дату винесення цієї постанови відзиву від ПП "Войніков і КО" не надходило, однак вказане не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення відповідно до частини 3 статті 295 Господарського процесуального кодексу України. 
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Переглянувши оскаржуване судове рішення, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав. 
4.2. Предметом касаційного перегляду є ухвала суду апеляційної інстанції, якою повернуто апеляційну скаргу позивача на підставі пункту 4 частини 5 статті 260 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано на ухвалу, яка не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. 
4.3. Проте до таких висновків апеляційний господарський суд дійшов всупереч статтям 255, 260 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.
4.4. У статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав-учасниць засновувати апеляційні або касаційні суди; там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (§ 25 рішення у справі "Delcourt v. Belgium" від 17.01.1970 та § 65 рішення у справі "Hoffmann v Germany" від 11.10.2001). 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (§ 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28.05.1985, § 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13.02.2001).
У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" від 01.03.2002).
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Беллет проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права. 
Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France) від 26.07.2007). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998).
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Стаття 254 Господарського процесуального кодексу України регулює право апеляційного оскарження.
Згідно з частиною 2 статті 254 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 255 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним.
Апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (пункт 4 частини 5 статті 260 Господарського процесуального кодексу України).
4.5. Щодо ухвали суду першої інстанції, яка оскаржувалась до апеляційного господарського суду, то необхідно зазначити таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Основного Закону України).
Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. 
Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. 
Розділом III Господарського процесуального кодексу України визначений порядок відкриття провадження у справі та чіткий порядок дій суд при цьому.
За частиною 1 статті 176 Господарського процесуального кодексу України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.
Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, серед іншого, дата, час і місце підготовчого засідання, якщо справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження (пункт 5 частини 2 статті 176 Господарського процесуального кодексу України).
За статтею 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій. Підготовче засідання має бути розпочате не пізніше ніж через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.02.2023 у справі № 380/7845/21).
Зупинення провадження у справі здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження (вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18, від 10.06.2019 у справі № 914/1983/17, від 16.01.2020 у справі № 908/1188/19).
Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що є недопустимим і покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.01.2023 позовну заяву ТОВ "Порше Лізинг Україна" було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/104/23 у порядку загального позовного провадження; відкладено вирішення питання щодо розгляду справи № 908/104/23 до завершення періоду дії правового режиму воєнного стану в Україні.
Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, відкривши провадження у справі (в якій не зазначив про дату, час і місце підготовчого засідання), одночасно його зупинив до завершення періоду дії правового режиму воєнного стану. Тобто, судом першої інстанції фактично було зупинено провадження у справі.
Отже, у цьому випадку предметом апеляційного оскарження була саме ухвала місцевого господарського суду про зупинення провадження у справі.
Пунктом 12 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі.
Проте суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу з тих підстав, що скаргу подано на ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не надав оцінку змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та не врахував положення пункту 12 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено можливість апеляційного оскарження окремо від рішення суду першої інстанції ухвал суду першої інстанції про зупинення провадження у справі.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для повернення апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 16.01.2023 без розгляду на підставі пункту 4 частини 5 статті 260 Господарського процесуального кодексу України.
Такі висновки апеляційний господарський суд зробив і всупереч постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 908/859/22.
5. Висновки Верховного Суду
5.1. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Частиною 6 статті 310 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і передачі справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Згідно із частиною 4 статті 304 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 1 статті 308, статтею 304 Господарського процесуального кодексу України, касаційна скарга ТОВ "Порше Лізинг Україна" підлягає задоволенню, а ухвала Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 - скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення, в порядку визначеному законом, питання про відкриття апеляційного провадження у справі.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки справа передається до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, є передчасним.  

Керуючись пунктом 13 статті 8, статтями 300, 304, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задовольнити.
2. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 у справі № 908/104/23 скасувати.  
3. Справу № 908/104/23 направити до Центрального апеляційного господарського суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 16.01.2023.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Т. Б. Дроботова

Судді                                                                                                       Н. О. Багай
                                                                                                                      
                                                                                                                В. Г. Суховий