ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року 
м. Київ

cправа №  912/164/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,  

за участю  секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,
представників учасників справи:
позивача -  Гриценко Ю.В. (адвокат),
відповідача  -  Шаповалов Д.В. (адвокат),
третьої особи 1 - Захарченко І.В. (адвокат),
третьої особи 2 - не з`явився,
третьої особи 3 - Ускова О.В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер", фізичної особи-підприємця Руссо Тетяни Вікторівни, ОСОБА_1 , 
на рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022,
додаткове рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022,
ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 та на
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023, 
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023
у справі №912/164/20
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" 
до  фізичної особи-підприємця Руссо Тетяни Вікторівни
про заборону використання знаків для товарів та послуг,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Цефей",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 .

ІСТОРІЯ СПРАВИ 
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          До господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" (далі - ТОВ   "Маркхолдер", позивач) до фізичної особи-підприємця Руссо Тетяни Вікторівни (далі - ФОП Руссо Т.В., відповідач) про заборону використання знаків для товарів і послуг. Зокрема,  з урахуванням заяви про зміну предмета позову, шляхом заборони ФОП Руссо Т.В. використовувати в будь-який спосіб, будь-якими шрифтами та алфавітами позначення "УКРЗОЛОТО", що є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованим знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382, зокрема, але не виключно: нанесення такого позначення на вивіски та їх розміщення, під час пропонування для продажу та/або продажу продукції 14 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків.

1.2.          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про незаконне використання ФОП Руссо Т.В. торгового знаку "УКРЗОЛОТО" за місцем здійснення господарської діяльності шляхом нанесення його на вивіску ювелірного магазину, що розташовується в місті Кропивницькому за адресою: вул. 50 років Жовтня, 23/34, оскільки відповідачем не укладено відповідних ліцензійних договорів з власником знаку - ТОВ   "Маркхолдер".

1.3.          Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 26.10.2020 залучено до участі у справі   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (далі - ОСОБА_1 , третя особа 1 та ОСОБА_2, третя особа 2).

1.4.          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Цефей" (далі - АТ "Цефей", третя особа 3).

2.          Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1.          Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022 (суддя Тимошевська В.В.) позовні вимоги задоволено частково; заборонено                    ФОП Руссо Т.В. використовувати будь-якими шрифтами та алфавітами позначення "УКРЗОЛОТО", що є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованим знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382, шляхом нанесення такого позначення на вивіски та їх розміщення під час пропонування для продажу та/або продажу продукції 14 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. 

2.2.          Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем у порушення вимог закону, не уклавши відповідних ліцензійних договорів з власником знаку - ТОВ "Маркхолдер", має місце його незаконне використання. Обставини щодо неправомірного використання знаку для товарів і послуг "УКРЗОЛОТО" під час пропонування до продажу товарів, шляхом нанесення його на вивіску ювелірної крамниці за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/34 та факт здійснення відповідачем господарської діяльності з продажу ювелірних виробів у ювелірному магазині за вказаною адресою (як на момент подачі позову, так і на час призначення та проведення судової експертизи), є незаперечними.

2.3.          Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 (колегія суддів: Іванов О.Г., Березкіна О.В., Дармін М.О.) рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022 скасовано. Прийнято по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ "Маркхолдер" до ФОП   Руссо Т.В. про заборону використання знаків для товарів і послуг - відмовлено.

2.4.          Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт незаконного використання відповідачем знаку для товарів і послуг "УКРЗОЛОТО" під час пропонування до продажу товарів, шляхом нанесення його на вивіску ювелірної крамниці за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/34. Водночас судом встановлено, що позивач, станом на час вирішення спору та прийняття рішення у справі, відчужив право власності на торговельну марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382  на користь АТ "Цефей".

2.5.          За висновком суду апеляційної інстанції, з моменту відчуження позивачем права власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 фактично відсутнє порушене право останнього або охоронюваний законом інтерес, за захистом якого він звернувся, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

2.6.          Додатковим рішенням господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022, яке залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023, заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі №912/164/20 задоволено; стягнуто з ФОП Руссо Т.В. на користь ТОВ "Маркхолдер"  15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні заяв ФОП Руссо Т.В. та ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі  відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про відшкодування його витрат на професійну правничу допомогу в справі залишено без розгляду.

3.          Короткий зміст вимог касаційних скарг
3.1.          Відповідач, не погоджуючись з додатковим рішенням господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022 та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 зі справи №912/164/20 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить їх скасувати. Ухвалити нове рішення, яким: відмовити ТОВ "Маркхолдер" у задоволенні заяви про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн та задовольнити заяву відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.

3.2.           ОСОБА_1 не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції (про відмову у задоволенні позовних вимог), звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду                від 29.03.2023, а справу направити на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду. Крім того, третьою особою 1 заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

3.3.          ТОВ "Маркхолдер" також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 зі справи у частині позовних вимог, щодо яких було відмовлено та ухвалити у вказаних частинах нове рішення про задоволення позовних вимог повністю; скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду                    від 29.03.2023 у цій справі про відмову в задоволенні заяв ТОВ "Маркхолдер" та                 АТ "Цефей" про здійснення процесуального правонаступництва позивача; ухвалити нове рішення про задоволення заяви про заміну сторони у справі.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1.          Доводи осіб, які подали касаційні скарги
4.1.1.          Касаційна скарга ФОП Руссо Т.В. подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з обґрунтуванням того, в чому полягає порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права судом першої інстанції після апеляційного перегляду справи апеляційною інстанцією, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

4.1.2.          Так, в обґрунтування доводів касаційної скарги ФОП Руссо Т.В. посилається на неправильне застосування судами положень частини другої статті 124 та частин четвертої, шостої, дев`ятої статті 129 ГПК України.

4.1.3.          Зокрема, відповідач зазначає про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги обставини недотримання позивачем вимог частини першої статті 124 ГПК України. Так ТОВ "Маркхолдер" у першій заяві по суті спору, а саме в позовній заяві, взагалі не визначило суми судових витрат на професійну правничу допомогу. Заява позивача про намір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу подана до суду першої інстанції лише у грудні 2021 року, тобто майже через 2 роки після відкриття провадження у справі.

4.1.4.          Судами першої та апеляційної інстанцій порушено вимоги частини дев`ятої статті 129 ГПК України щодо покладення витрат позивача на професійну правничу допомогу на відповідача за фактичної відсутності фактів зловживання стороною процесуальними правами в розумінні частини другої статті 43 ГПК України.

4.1.5.          Суд апеляційної інстанції встановивши обставини, що позивач під час розгляду справи судом першої інстанції не повідомив суд про відчуження на користь АТ "Цефей" права власності на торговельну марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 та дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, неправильно застосував положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України, тобто без встановлення обставин щодо зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

4.1.6.          Крім того, за твердженням відповідача, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог мав обов`язок скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та застосувати положення частини четвертої цієї статті.

4.1.7.          Касаційна скарга ОСОБА_1 (третьої особи 1) подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункту 2 частини першої та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

4.1.8.          На обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме: статей 1, 3, 13, 74, 269 ГПК України. Зокрема, скаржник стверджує, що апеляційний господарський суд належним чином у процесуальному порядку не відреагував на доводи апеляційної скарги третьої особи ( ОСОБА_1 ) у частині законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, що відповідно мало наслідком порушення принципів змагальності та диспозитивності судового процесу.

4.1.9.          Рішення суду апеляційної інстанції не містить мотивів відхилення аргументів третьої особи, викладених в апеляційній скарзі, зокрема, в частині  заперечень, які стосуються ухвали суду першої інстанції про призначення судової експертизи від 19.03.2020. У цій частині ОСОБА_1 наголошує на правових висновках Верховного Суду, які викладені у постановах від 22.03.2023 зі справи №916/553/22, від 18.01.2023 зі справи №522/13211/14, від 22.02.2023 зі справи №480/1270/21, від 24.01.2023 зі справи №320/5796/21, від 06.04.2023 зі справи №640/13626/20, від 03.08.2022 зі справи №280/4264/21, від 07.12.2022 зі справи №340/9011/21,                від 15.02.2023 зі справи №560/1271/21. За узагальненими доводами касаційної скарги в цій частині, третя особа вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив постанову з порушеннями норм процесуального права (частини першої статті 269 ГПК України), зокрема, не здійснив оцінку обґрунтованості та законності рішення суду першої інстанції і не дослідив обставини, які стосуються справи.

4.1.10.          Також на обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що в ухваленні рішення судом апеляційної інстанції брав участь суддя, якому було заявлено відвід (пункт 2 частини першої статті 310 ГПК України).

4.1.11.           Касаційна скарга ТОВ "Маркхолдер", подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пунктів 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України.

4.1.12.           Зокрема, на обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно здійснив розподіл судових витрат, а суд апеляційної інстанції, усунув вказані недоліки та стягнув судові витрати на користь позивача в повному обсязі, проте незаконно відмовив у задоволенні позову. При цьому, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права та не застосував належні норми матеріального права.

4.1.13.           Так, за твердженням позивача:
-          суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував положення статей 4, 52 ГПК України, статей 15, 16, 424, 426, 494, 495, 1113, 1114 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України);
-          суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статті 52 ГПК України чим порушив норми процесуального права. При цьому відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування наведеної норми ГПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України);
-          апеляційним господарським судом допущено порушення норм процесуального права, зокрема положень частини першої статті 2, статей 2, 52, 73, 74, 76, 77, 79, 80, 86, 236, 269 ГПК України.

4.1.14.           На обґрунтування наведеного ТОВ "Маркхолдер" зазначає про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою положення пункту 5.2 договору про передачу права власності на торговельні марки (на знаки для товарів і послуг) від 30.06.2021, згідно з яким зобов`язання власника (ТОВ "Маркхолдер") щодо передачі права власності на торговельні марки вважається вчиненим із дати внесення відомостей до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки. При цьому на підставі рішення державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" від 19.10.2021 №29314 публікація та реєстрація торговельної марки "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 саме за AT "Цефей" відбулась лише 27.10.2021. Тобто, про наявність судового спору у даній справі AT "Цефей" дізнався лише з ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023. Натомість суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам представника AT "Цефей" і ТОВ "Маркхолдер" з приводу того, що додаткові докази подані до суду апеляційної інстанції 3-ї особою без пропуску строку на подання таких доказів, а також доводами про те, що ОСОБА_3 ніколи не був кінцевим бенефіціаром AT "Цефей" та, відповідно, що третя особа 3 не була обізнана про наявність цього судового спору.

4.1.15.           Також позивач наголошує на тому, що статтею 52 ГПК України не встановлено жодних обмежень щодо стадії судового процесу та/або строків щодо вступу у справу правонаступника.

4.1.16.           З огляду на наведене позивач вважає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права (статей 2, 52, 74, 76, 86, 269 ГПК України), що призвело до неправильного застосування норм матеріального права (статей 15, 16, 424, 426, 494, 495, 1113, 1114 ЦК України та статті  16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг").

4.1.17.           Позивач також вказує про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд застосував правові висновки Верховного Суду, зокрема,   "що відсутність порушеного права, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові" однак вказані висновки викладено у спорах в яких правовідносини не є подібними з правовідносинами у даному спорі.

4.1.18.           Водночас судом апеляційної інстанції у застосуванні положень:
-          статті 4 ГПК України та статей 15, 16 ЦК України не враховано висновків Верховного Суду, які викладених у постанові від 09.12.2021 зі справи №912/3034/19 у подібних правовідносинах;
-          положень статті 52 ГПК України та статей 1113, 1114, ЦК України не враховано висновків Верховного Суду, які викладених у постанові від 24.10.2019 зі справи №910/16586/18 у подібних правовідносинах;
-          також судом не враховано висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.06.2020 зі справи №264/5957/17.

4.1.19.           Позивач також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 52 ГПК України у подібних правовідносинах. Зокрема, "коли саме виникає право на подання заяви про вступ у справу процесуального правонаступника, якщо новий власник торговельного знаку не був обізнаний про порушення права та про судовий спір, а суд апеляційної інстанції не врахував дійсні обставини справи та не здійснив заміну позивача".

4.1.20.          Також за доводами позивача, порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції (статей 77, 86 ГПК України) унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та безпідставно прийняв до уваги докази, які подано представником ОСОБА_1 лише до суду апеляційної інстанції та які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, що свідчить про порушення положень статті 269 ГПК України. При цьому суд апеляційної інстанції не зважаючи на недопустимість таких доказів та без належного мотивування причин їх долучення до матеріалів справи, не дослідив ці докази належним чином, оскільки висновки суду апеляційної інстанції суперечать інформації, яка міститься в матеріалах справи, що підпадає під пункти 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України).

4.1.21.           Апеляційний господарський суд не врахувавши положення статей  16, 424,  426, 494, 495, 1113, 1114 ЦК України та статті Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" та не зважаючи на те, що AT "Цефей" набув право власності на торговельну марку "УКРЗОЛОТО" і є правонаступником позивача, всупереч статтям 2, 52, 77, 86 ГПК України, не здійснив заміну сторони у порядку правонаступництва. З огляду на наведене, позивач також зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції від 29.03.2023 про відмову у здійсненні правонаступництва та заміни позивача у справі не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає скасуванню.

4.2.          Інші доводи учасників справи
4.2.1.          У відзиві на касаційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції позивач доводи касаційної скарги відповідача не визнає і погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, а також просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

4.2.2.          ТОВ "Маркхолдер" у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 доводи касаційної скарги не визнає, погоджується із висновками суду апеляційної інстанції та просить суд касаційне провадження за касаційною скаргою з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України закрити,  а з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України залишити без задоволення; оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.

4.2.3.           ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу позивача доводи касаційної скарги не визнає та просить суд закрити касаційне провадження за касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції, а також у частині підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України. Касаційну скаргу позивача в частині підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.

4.2.4.          Відповідач у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 доводи касаційної скарги підтримує, просить суд її задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

4.2.5.          У відзиві на касаційну скаргу позивача відповідач доводи касаційної скарги не визнає та просить залишити касаційну скаргу без задоволення. Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 підтримує, просить суд її задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

4.2.6.          АТ "Цефей" у відзиві на касаційну скаргу позивача доводи касаційної скарги підтримує, просить суд її задовольнити, скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у цій справі про відмову в задоволенні заяв ТОВ "Маркхолдер" та АТ "Цефей" про здійснення процесуального правонаступництва позивача; ухвалити нове рішення про задоволення заяви про заміну сторони у справі, виключивши АТ "Цефей" з переліку третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача; постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 зі справи скасувати у частині позовних вимог, щодо яких було відмовлено та ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу ТОВ "Маркхолдер" задовольнити; рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022 скасувати частково, в іншій частині рішення залишити без змін. Покласти на відповідача та третю особу 1 їх витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг. В іншій частині постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у справі залишити без змін. Також АТ "Цефей" заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

5.          Касаційне провадження
5.1.          Відповідно до розпорядження заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від. 05.06.2023 №29.2-02/1286 проведений повторний автоматизований розподіл справи №912/164/20 у зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б.

6.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено таке.
6.1.          Як встановлено судом першої інстанції, позивачу належить право власності на торговий знак   "УКРЗОЛОТО"   (надалі - Торговий знак), що зареєстрований, зокрема, для категорії товарів   Ювелірні вироби   (клас 14 міжнародний класифікатор товарів та послуг). Право власності на знак засвідчується свідоцтвом від 25.06.2010 124382, згідно з вказаного зображення:   "УКРЗОЛОТО". Відповідно до інформації, опублікованої в виданні у сфері інтелектуальної власності   Промислова власність   Бюлетень №19, 2019, позивач є власником торгового знаку згідно з рішенням №25919.

6.2.          Позивачу стало відомо про незаконне використання Торгового знаку, а саме шляхом нанесення його на вивіску ювелірного магазину, що розташовуються в місті Кропивницькому за адресою: вул. 50 років Жовтня (Соборна), буд. 23/34. За місцем розташування вказаного ювелірного магазину, згідно з  твердженням позивача, господарську діяльність з продажу ювелірних виробів на час подання позову здійснював відповідач. На підтвердження фактів неправомірного використання відповідачем позначення "УКРЗОЛОТО" у   господарській діяльності, позивач надав такі докази: товарний чек від 24.10.2019; розрахункову квитанцію серії АВБ №0047702; фотокопії розміщення вивіски за місцем розташування торгової точки.

6.3.          Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ФОП Руссо Т.В. вказувала на те, що позначення на будинку за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня (Соборна), буд. 23/34 є твором образотворчого мистецтва у вигляді "Зображення логотипу "УКРЗОЛОТО" відповідно до Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір від 11.10.2016 №68218, виданого на ім`я авторів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Тобто, вказане позначення не замовлялось та не монтувалось ФОП Руссо Т.В.

6.4.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02.01.2019 між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (Ліцензіари) та ФОП Руссо Т.В. (Ліцензіат) укладено ліцензійний договір, за яким Ліцензіату (відповідачу) надано невиключну ліцензію на право використання твору образотворчого мистецтва "Зображення логотипу "УКРЗОЛОТО", відповідно до Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір від 11.10.2016 № 68218. За умовами ліцензійного договору визначено строк його дії один рік з пролонгацією у разі якщо за один місяць жодна із сторін договору не повідомить письмово іншу сторону про відмову від договору.

6.5.          Суди встановили, що Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства підтверджено обставини щодо реєстрації авторського права на твір "Зображення логотипу "УКРЗОЛОТО" (Свідоцтво від 11.10.2016 №68218).

6.6.          Господарський суд першої інстанції призначив експертизу об`єктів інтелектуальної власності у справі. На вирішення експерта суд  поставив такі питання:
-          Чи є використання відповідачем позначення "УКРЗОЛОТО" на вивісці ювелірного магазину під час пропонування ювелірних виробів до продажу, способом використання знаків для товарів та послуг?;
- Чи є позначення "УКРЗОЛОТО" на вивісці ювелірної крамниці під час пропонування ювелірних виробів до продажу схожим до ступеню змішування з позначенням "УКРЗОЛОТО", що засвідчується свідоцтвом України №124382?
- Що відтворено в написі "УКРЗОЛОТО" розташованому на будівлі за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/24 - Знак для товарів і послуг відповідно до свідоцтва України від 25.06.2010 №124382 чи Твір образотворчого мистецтва у вигляді "Зображення логотипу "УКРЗОЛОТО" відповідно до Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір від 11.10.2016№68218?

6.7.          За результатами проведення судової експертизи у сфері інтелектуальної власності в господарській справі надійшов висновок експертів від 30.09.2020 №9564/20-53/20443/20-53 за яким:
- позначення "УКРЗОЛОТО", що використовується на вивісці ювелірного магазину під час пропонування ювелірних виробів до продажу, є схожим настільки, що його можна сплутати зі знаком для товарів та послуг "УКРЗОЛОТО", зареєстрованим за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 щодо споріднених товарів і послуг, визначених у Додатку до висновку.
- позначення "УКРЗОЛОТО", що використовується на вивісці ювелірного магазину під час пропонування ювелірних виробів до продажу, є використанням знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382.
- позначення (напис) "УКРЗОЛОТО", яке розташоване на вивісці ювелірного магазину на будівлі за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/24, є відтворенням знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382.
Встановити чи є позначення "УКРЗОЛОТО", яке розташоване на будівлі за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/24, відтворенням твору образотворчого мистецтва у вигляді "Зображення логотипу "УКРЗОЛОТО" відповідно до Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір від 11.10.2016 №68218 за наявними матеріалами, не видається за можливе. 

6.8.          Судами також встановлено, що ФОП Руссо Т.В. орендувала частину нежитлового приміщення за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/34 на підставі договору оренди від 01.01.2019. Відповідно до Акта приймання-передачі від 31.12.2019 орендоване приміщення повернуто ФОП Руссо Т.В. орендодавцю 31.12.2019.

6.9.          Згідно з договором оренди від 01.01.2020 та Актами приймання-передачі вказане приміщення з січня 2020 року перебувало в оренді ФОП ОСОБА_1

6.10.          У листі-відповіді від 04.10.2021 власника приміщення (на запит адвоката третьої особи) повідомлено, що за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/34 з дозволу власника приміщення ФОП Погрібним О.К. у грудні 2019 року демонтовано вивіску з позначенням "УКРЗОЛОТО", а в січні 2020 року змонтовано вивіску аналогічного змісту з позначенням "УКРЗОЛОТО"; на даний час за вказаною адресою демонтовано вивіску з позначенням "УКРЗОЛОТО" та змонтовано вивіску з позначенням "ЦЕНТРЗОЛОТО".

6.11.          Згідно з випискою з ЄДРПОУ 01.07.2021 внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП Руссо Т.В. за її рішенням.

6.12.          Суд першої інстанції за клопотанням відповідача ухвалою  від 27.04.2021 призначив у справі  додаткову експертизу  об`єктів інтелектуальної власності. Витрати по проведенню додаткової експертизи покладено на відповідача                     ФОП Руссо Т.В. Однак, додаткова експертиза не була проведена у  зв`язку з несплатою її вартості.

6.13.          Господарський суд першої інстанції протокольною ухвалою суду                              від 03.08.2022 прийняв заяву позивача від 15.07.2022 про виправлення описки. Зокрема, судом враховано, що згідно з вказаною заявою правильною адресою місця знаходження ювелірного магазину на вивісці якого розміщено спірне позначення "УКРЗОЛОТО" є вул. 50 років Жовтня 23/34 (Соборна) у м. Кропивницькому.

6.14.          Суд апеляційної інстанції встановив, що на час прийняття судом першої інстанції рішення у справі, фактично право власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 позивачем було відчужено позивачем на користь АТ "Цефей". З урахуванням встановлених обставин справи, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 було залучено до участі у справі АТ "Цефей" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

6.15.          Місцевий господарський суд, оцінивши та прийнявши як належний і  допустимий доказ висновок за результатами проведення судової експертизи у сфері інтелектуальної власності, встановив, що позначення "УКРЗОЛОТО" яке використовується на вивісці ювелірного магазину під час пропонування ювелірних виробів до продажу: є схожим настільки, що його можна сплутати зі знаком для товарів та послуг "УКРЗОЛОТО", зареєстрованим за свідоцтвом України №124382 щодо споріднених товарів і послуг; є використанням знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України №124382; є відтворенням знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України №124382.  Натомість, твердження відповідача і третіх осіб про те, що використання вказаного позначення на вивісці є способом використанням твору образотворчого мистецтва не підтверджується матеріалами справи.

6.16.          Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у приміщенні за адресою: вул. 50 років Жовтня 23/34 (Соборна) у м. Кропивницькому, на якому була розміщена вивіска з позначенням "УКРЗОЛОТО", ФОП Руссо Т.В. здійснювала господарську діяльність з продажу ювелірних виробів. За висновком суду, ці обставини не заперечувались відповідачем у відзиві на позов від 06.03.2020.  Зокрема, представник відповідача письмово виклав свою правову позицію, де зазначив, що відповідач використовує не Торговий знак, а назву художнього твору "УКРЗОЛОТО", "Зображення логотипу "УКРЗОЛОТО", як твір образотворчого мистецтва, у вигляді вивіски, на підставі ліцензійного договору, укладеного з авторами твору. За висновком суду, здійснення ФОП Руссо Т.В. торгівельної діяльності з продажу ювелірних виробів  у приміщенні, на якому розміщено вивіску "УКРЗОЛОТО" і є свідченням використання саме відповідачем торгового знаку "УКРЗОЛОТО", право власності на який належить ТОВ "Маркхолдер".

6.17.          Крім того, суд першої інстанції зазначив про те, що вказані обставини також підтверджено іншими доказами, зокрема: товарним чеком від 24.10.2019, в якому зазначено "УКРЗОЛОТО", а також відомості про товар і його ціну, місця продажу (вул. 50 років Жовтня 23/34; розрахунковою квитанцією від 24.10.2019 серії АВБ № 004702  про купівлю ювелірного виробу з підписом продавця та датою продажу і на якій зазначено податковий номер продавця - 2551813401, що співпадає з реєстраційним номером облікової картки платника податків  ФОП Руссо Т.В.; договором оренди приміщення від 01.01.2019 (мета оренди - розміщення відділу роздрібної торгівлі ювелірними виробами); основним видом економічної діяльності ФОП Руссо Т.В. згідно з відомостями ЄДРПОУ є - 47.77 Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах.

6.18.          За висновком суду, використання вказаного позначення на вивісці без укладання ліцензійного договору з власником знаку (позивачем) і має місце його незаконне використання та свідчить про наявність порушеного права позивача зі сторони відповідача на момент звернення до господарського суду. Натомість, твердження відповідача і третіх осіб про те, що використання вказаного позначення на вивісці є способом використанням твору образотворчого мистецтва суд визнав необґрунтованими та такими, що  не підтверджені матеріалами справи. 

6.19.          Водночас факт припинення відповідачем підприємницької діяльності під час розгляду справи в суді не доводить  наявність підстав для закриття провадження у справі згідно зі статтею 231 ГПК України.

6.20.          Таким чином виходячи з приписів статті 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", суд дійшов висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами обставин порушення відповідачем 1 прав інтелектуальної власності позивача, у зв`язку з чим останній вправі передбаченим частиною другою статті 20 названого Закону способом вимагати припинення порушення його прав у судовому порядку.

6.21.          З урахуванням положень Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" та статті 14 ГПК України суд  дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме - заборонити відповідачу  використовувати будь-якими шрифтами та алфавітами позначення "УКРЗОЛОТО"О, що є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованим знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 шляхом нанесення такого позначення на вивіски та їх розміщення під час пропонування для продажу та/або продажу продукції 14 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків.

6.22.          У зв`язку з частковим задоволенням позову, суд першої інстанції на підставі пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України пропорційно розподілив між сторонами витрати на оплату судового збору (2 102,00 грн) та на проведення судової експертизи (19 612,80 грн).

6.23.          У той же час, колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з висновком господарського суду про те, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт незаконного використання відповідачем знаку для товарів і послуг "УКРЗОЛОТО" під час пропонування до продажу товарів, шляхом нанесення його на вивіску ювелірної крамниці за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/34.

6.24.          Однак з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, що позивач, станом на час вирішення спору та прийняття рішення у справі, відчужив право власності на торговельну марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом на знак для товарів і послуг від 25.06.2010 №124382 на користь АТ "Цефей", суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача станом на час винесення рішення у справі та, відповідно про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

6.25.          Постанову суду апеляційної інстанції обґрунтовано з посиланням на те, що з моменту відчуження позивачем права власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом на знак для товарів і послуг від 25.06.2010 №124382 у позивача фактично відсутнє порушене право та/або охоронюваний законом інтерес, за захистом якого він звернувся.

6.26.          При цьому, суд апеляційної інстанції ухвалою від 29.03.2023 відмовив у задоволенні заяв ТОВ "Маркхолдер" та АТ "Цефей" про здійснення процесуального правонаступництва позивача у справі. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що як третя особа 3 так і позивач будучи обізнаними про наявність судового спору не повідомили суд першої інстанції про обставини щодо переходу права власності на торговельну марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом на знак для товарів і послуг від 25.06.2010 №124382. Оскільки ні ТОВ "Маркхолдер", ні АТ "Цефей" не вчинили процесуальних дій щодо здійснення процесуального правонаступництва на стадії розгляду справи судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції з посиланням на положення частини четвертої статті 13 ГПК України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотань на стадії апеляційного провадження.

6.27.          Водночас, за висновком суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та саме з його вини і вказане призвело до необхідності звернення за захистом порушеного права до суду, відповідно до частини дев`ятої статті 129 ГПК України судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у повному розмірі та витрати на судову експертизу мають бути покладені відповідача.

6.28.          При ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції виходили з такого.

6.29.          Задовольняючи заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі, суди врахували, що позовні вимоги є обґрунтованими, а витрати позивача на правничу допомогу документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом справи. При цьому часткове задоволення позовних вимог пов`язано лише з певним обмеженням щодо дій відповідача по забороні, а саме: з урахуванням встановлених порушень прав позивача  та положень Закону України "Про охорону прав на знаки для товарі і послуг".

6.30.          Також суд виходив з того, що спір у даній справі виник із неправомірних дій відповідача (використання відповідачем знаку для товарів і послуг за відсутності дозволу позивача), а тому при розгляді заяв, як позивача так і відповідача суд застосував положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України. З урахуванням наведено суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача та, відповідно про покладення на відповідача його судових витрат на професійну правничу допомогу.

6.31.          Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 (третьої особи 1), господарським судом встановлено, що в порушення частини третьої статті 126 ГПК України  останнім не подано суду жодного  розрахунку, детального опису наданих послуг чи акта  наданих послуг. Наведені обставини позбавляють суд можливості визначити фактичний об`єм наданих послуг та їх розмір і співмірність, з урахуванням також тих обставин, що адвокат Захарченко І.В.  представляв інтереси у справі одночасно третьої особи 1 та третьої особи 2, а також подавав та подавав спільні заяви і клопотання по суті спору. Суд також урахував, що фактично ОСОБА_1 висловлювались заперечення проти задоволення позовних вимог (при цьому рішення у справі ухвалено не на користь відповідача ФОП Руссо Т.В.), а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви і понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в силу положень частин дев`ятої,  тринадцятої статті 129 ГПК України підлягають покладенню саме на цю особу.

6.32.          Щодо витрат Білого Д.Б. (третьої особи 2) то суд застосував положення частини восьмої статті 129 ГПК України і залишив вказану заяву без розгляду з огляду на те, що останнім у строк, встановлений судом не було подано відповідних доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу.

7.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8.          Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Щодо оскарження ухвали та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у контексті доводів касаційної скарги                          ТОВ "Маркхолдер"

8.1.          Так, у касаційній скарзі ТОВ "Маркхолдер" зазначає про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права (статей 2, 52, 74, 76, 86, 269 ГПК України), що призвело до неправильного застосування норм матеріального права (статей 15, 16, 424, 426, 494, 495, 1113, 1114 ЦК України та статті  16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг").

8.2.          За узагальненими доводами ТОВ "Маркхолдер" постанова Центрального апеляційного господарського суду оскаржується з підстав, указаних у пунктах 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме  у зв`язку із наявністю порушень, визначених пунктами 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України.

8.3.          Зокрема, позивач вважає, що суд апеляційної інстанції встановивши обставини, що на час прийняття судом першої інстанції рішення у справі  позивачем було відчужено на користь АТ "Цефей" право власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 у вирішенні питання щодо заміни позивача правонаступником неправильно застосував положення статті 52 ГПК України. Внаслідок чого судом апеляційної інстанції постановлено оскаржувану ухвалу суду від 29.03.2023 про відмову у задоволенні заяв ТОВ "Маркхолдер" та АТ "Цефей" про здійснення процесуального правонаступництва позивача у справі №912/164/20.

8.4.          Позивач вважає, що допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права призвело до неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права (статей 15, 16, 424, 426, 494, 495, 1113, 1114 ЦК України та статті  16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг") у вирішенні питання щодо судового захисту прав власника торговельної марки та встановлення обставин щодо наявності/відсутності підстав для правового захисту. 

8.5.          З огляду на наведене, позивач у касаційні скарзі просить суд скасувати ухвалу апеляційного суду від 29.03.2023 у справі №912/164/20 і постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяви ТОВ "Маркхолдер", АТ "Цефей" про здійснення процесуального правонаступництва позивача; скасувати  рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 зі справи у частині позовних вимог, щодо яких було відмовлено; ухвалити у вказаних частинах нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

8.6.          Відповідно до пункту 3 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

8.7.          З наведених норм убачається, що ухвала суду апеляційної інстанції від 29.03.2023 у справі №912/164/20, у якій вирішувалось питання про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у справі його правонаступником (на відміну від ухвали про заміну сторони у справі) не міститься в переліку ухвал суду апеляційної інстанції, на які згідно з пунктом 3 частини першої статті 287 ГПК    України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу окремо від рішення суду.

8.8.          Разом із тим порушення норм процесуального права, допущенні апеляційним судом при їх ухваленні, у встановлених процесуальним законодавством випадках, можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду. Право сторони на оскарження ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, передбачено у частині другій статті 304 ГПК України. З цього, зокрема і виходить Суд касаційної інстанції у розгляді доводів касаційної скарги ТОВ "Маркхолдер". 

8.9.          Так, розглядаючи заявлені позовні вимоги по суті, апеляційний суд вказав на те, що незважаючи на те, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт незаконного використання відповідачем знаку для товарів і послуг "УКРЗОЛОТО" під час пропонування до продажу товарів, шляхом нанесення його на вивіску ювелірної крамниці за адресою: м. Кропивницький, вул. 50 років Жовтня, 23/34, однак з моменту відчуження ТОВ "Маркхолдер"  права власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 фактично відсутнє порушене право останнього або охоронюваний законом інтерес, за захистом якого він звернувся. Наведені обставини, за висновком суду апеляційної інстанції є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

8.10.          Такі висновки суду апеляційної інстанції і стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

8.11.          Однак такі висновки апеляційного суду є передчасними, оскільки зроблені без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.

8.12.          Зокрема, як встановлено судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи 02.03.2023 від третьої особи 3 надійшла заява про здійснення, у порядку статті 52 ГПК України, процесуального правонаступництва позивача - ТОВ "Маркхолдер" на його правонаступника АТ "Цефей", з виключенням АТ "Цефей" з переліку третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

8.13.          Також 06.06.2023 ТОВ "Маркхолдер" подало клопотання про заміну сторони, в якому просило суд: здійснити процесуальне правонаступництво позивача на його правонаступника АТ "Цефей", виключивши АТ "Цефей" з переліку третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог; змінити процесуальний статус ТОВ "Маркхолдер" з позивача на третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги.

8.14.          Вказані заява та клопотання мотивовано тим, що станом на час розгляду справи саме АТ "Цефей" є власником прав на знаки для товарів і послуг, для захисту яких позивач звернувся до суду у січні 2020 року.

8.15.          Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи наявні такі докази на підтвердження переходу прав власності на знак для товарів і послуг, зокрема: копія договору про передачу прав власності на торговельні марки (на знаки для товарів і послуг) від 30.06.2021, згідно з яким позивач за винагороду передав право власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за Свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 на користь АТ "Цефей"; роздруківка з інформаційного порталу державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" щодо бібліографічних даних свідоцтва на знак для товарів і послуг №124382 (публікація в Бюлетені від 27.10.2021 №43).

8.16.          Як зазначив суд апеляційної інстанції з наведених вище доказів вбачається, що власником Свідоцтва України від 25.06.2010 №124382 є АТ "Цефей". При цьому, вказані відомості з інформаційного порталу не містять посилання на договір про передачу прав власності на торговельні марки (на знаки для товарів і послуг) від 30.06.2021.

8.17.          Як свідчать матеріали справи, відмовляючи у задоволенні заяв позивача та третьої особи 3 про здійснення процесуального правонаступництва суд апеляційної інстанції виходив з того, що  під час розгляду справи судом, а саме 30.06.2021 між ТОВ "Маркхолдер" та АТ "Цефей" договір про передачу прав власності на торговельні марки (на знаки для товарів і послуг), згідно з умовами якого позивач за винагороду передав право власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом на знак для товарів і послуг №124382 на користь АТ "Цефей". При цьому позивач не повідомив суд про передачу прав на торгівельну марку іншій особі. Про факт укладання договору та передачі прав від 30.06.2021 стало відомо відповідачу та третій особі 1 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, про що, відповідно останніми і було здійснено заяву.

8.18.          За висновком суду апеляційної інстанції, оскільки ТОВ "Маркхолдер" після закриття підготовчого засідання, але до ухвалення рішення по суті заявлених вимог не повідомив господарський суд про даний факт, а АТ "Цефей", будучі обізнаним про наявність судових спорів також не скористався своїм правом на вступ у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та не заявив клопотання про процесуальне правонаступництво в порядку статті 52 ГПК України на час розгляду спору в суді першої інстанції.

8.19.          З огляду на те, що позивач та третя особа 3 не вчинили процесуальних дій щодо процесуального правонаступництва на стадії розгляду справи у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції з посиланням на положення частини четвертої статті 13 ГПК України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення їх клопотань про здійснення процесуального правонаступництва на стадії апеляційного розгляду справи.

8.20.          У контексті доводів касаційної скарги ТОВ "Маркхолдер" щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень статті 52 ГПК України та висновків суду апеляційної інстанції за результатами вирішення спору, колегія суддів зазначає таке.

8.21.          Верховний Суд  виходить з того, що згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

8.22.          Положеннями частин першої - четвертої статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

8.23.          Суд зазначає про те, що процесуальна діяльність суду щодо здійснення правосуддя має чітко визначені в законі мету, завдання і коло учасників - носіїв процесуальних прав і обов`язків. Реалізація процесуальних прав обумовлена виключно процесуальним статусом учасника (позивач, відповідач тощо).

8.24.          Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої. Правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи може мати місце у разі коли до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника. Здійснення правонаступництва є результатом наявності визначеного юридичного складу, тобто сукупності юридичних фактів, необхідних і достатніх для того, щоб отримати відповідний ефект - наступництво в правах та обов`язках. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

8.25.          У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

8.26.          Положення щодо    процесуального правонаступництва регламентовано статтею 52 ГПК України.

8.27.          Так, відповідно до положень цієї статті у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

8.28.          Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 52 ГПК України, це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

8.29.          Колегія суддів також враховує, що перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта матеріального правовідношення до іншого не тягне автоматичної зміни осіб у процесуальному відношенні, разом з тим, стаття 52 ГПК України не виключає можливості, суду, за наявності клопотання, зокрема, позивача, залучити до участі у справі правонаступника позивача у справі  у разі його заміни у відносинах, щодо яких виник спір, іншою особою. Таким чином з урахуванням принципу диспозитивності вступ до справи (процесу) правонаступника позивача залежить від його бажання. Що ж до правонаступника відповідача, то він залучається судом до участі в справі, якщо проти цього не заперечує позивач.

8.30.          Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що наявність або відсутність процесуального правонаступництва підлягає встановленню окремо у кожному випадку. Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав правопопередника. Тобто, підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку перехід права власності на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за Свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382. При цьому процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 ГПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу.

8.31.          У контексті доводів касаційної скарги колегія суддів також звертається до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.10.2019 у справі №910/16586/18.  У вказаній постанові, зокрема зазначено, що: "у розумінні положень наведеної норми процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі у випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір (відповідно до статті 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", статті 1113, частини другої статті 1114 ЦК України)".

8.32.          Таким чином, передання позивачем права власності на торговий знак "УКРЗОЛОТО" за Свідоцтвом України від 25.06.2010 №124382 іншій особі за договором про передачу прав власності на торговельні марки (на знаки для товарів і послуг) від 30.06.2021 є правонаступництвом (відчуження майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг на користь третьої особи 3), і у такому випадку, як позивач так і правонаступник (АТ "Цефей") мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони та надання такій особі (правонаступнику) статусу сторони у справі.

8.33.          Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції дослідив наявні у матеріалах справи докази та дійшов висновку, що станом на час вирішення спору власником Свідоцтва України від 25.06.2010 №124382 дійсно є АТ "Цефей", однак за висновком суду, як позивач так і третя особа повинні були звернутись із заявою про заміну сторони та надання АТ "Цефей" (правонаступнику) статусу сторони у справі саме до суду першої інстанції (до вирішення спору по суті).

8.34.          Поза увагою суду апеляційної інстанції залишились те, що відповідно до частини другої статті 114 ЦК України та в силу приписів статті 13 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (у редакції, чинній станом на 25.06.2010) факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації відомості про видачу свідоцтва підлягають опублікуванню Установою та внесенню до Реєстру відомостей про державну реєстрацію знака.
8.35.          Колегія суддів відзначає, що заміна позивача правонаступником в порядку статті 52 ГПК України хоча і не є суто процесуальним рішенням суду, оскільки при прийнятті такого рішення суд здійснює аналіз норм матеріального права на предмет наявності підстав для правонаступництва (спадкового, корпоративного, цивільного), водночас цим судовим актом суд не вирішує питань щодо належного/неналежного позивача у справі та чи має позивач право вимоги у пред`явленому спорі.

8.36.          Верховний Суд звертає увагу, що за встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи у спірних правовідносинах АТ "Цефей" є власником Свідоцтва України від 25.06.2010 №124382. Отже, виходячи з того, що стаття 52 ГПК України не виключає можливості суду, за наявності клопотання, зокрема, позивача, залучити до участі у справі правонаступника та не містить будь-яких обмежень щодо можливості суду здійснити процесуальне правонаступництво лише на певній стадії судового процесу у суді першої інстанції, висновки суду апеляційної інстанції з посиланням на положення частини четвертої статті 13 ГПК України є необґрунтованими та не можуть бути підставою для обмеження права особи на судовий захист у розумінні положень статей 15, 16, 418 ЦК України.

8.37.          Колегія суддів також враховує те, що право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

8.38.          Суди мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності, з метою уникнення надмірного формалізму із додержанням балансу між доступом до правосуддя та повагою до принципу res judicata.

8.39.          Отже, ухвалюючи рішення за результатами розгляду заяв ТОВ "Маркхолдер" та АТ "Цефей", а також по суті спору, суду апеляційної інстанції у даному випадку з метою уникнення надмірного формалізму, що змушує сторону до повторного звернення до суду та не сприяє ефективному виконанню законного судового рішення належало встановити чи наявні підстави для заміни учасника справи на момент розгляду апеляційною інстанцією.

8.40.          Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про заміну позивача у справі не врахував наведеного у цій постанові, що вплинуло й на результат вирішення спору по суті, без встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

8.41.          Як вбачається з оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, висновки суду  щодо обізнаності AT "Цефей" про наявність судового спору, а також можливості, як позивача так і третьої особи звернутись до суду з відповідною заявою про заміну сторони спору правонаступником є передчасними та такими, що зроблені без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів (умов договору про передачу прав власності на торговельні марки від 30.06.2021, рішення державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" від 19.10.2021 №29314, роздруківки з інформаційного порталу публікації в Бюлетені від 27.10.2021 №43 щодо бібліографічних даних свідоцтва на знак для товарів і послуг №124382).

8.42.          Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.43.          Поряд з тим, відмовляючи у задоволенні заяви про заміну позивача, суд апеляційної інстанції не врахував наведеного у цій постанові, що спричинило ухвалення передчасного висновку по суті спору без встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

8.44.          Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування,  як оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції по суті спору, як такої, що ухвалена з порушенням норм процесуального права, так і ухвали апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у справі та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

8.45.          Відповідно до частини другої статті 304 ГПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.
8.46.          Таким чином, з урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі та наведеного вище, касаційна скарга ТОВ "Маркхолдер" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 та включена до касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції по суті спору скарга на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 підлягають частковому задоволенню.

Щодо оскарження постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у контексті доводів касаційної скарги ОСОБА_1 . 
                     
8.47.          Так, касаційна скарга ОСОБА_1 (третьої особи 1) подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункту 2 частини першої та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

8.48.          За узагальненими доводами касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає про порушення судом апеляційної інстанції положень статей 1, 3, 13, 74, 269 ГПК України та неналежне здійснення судом апеляційної оцінки доводів апеляційної скарги третьої особи в частині законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції (в частині заперечень на ухвалу суду першої інстанції про призначення експертизи від 19.03.2020), що відповідно, мало наслідком порушення принципів змагальності та диспозитивності судового процесу. 

8.49.          Верховний Суд звертає увагу на необхідності застосування принципу рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 31 постанови Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №910/20010/20).

8.50.          В силу положень статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї . Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

8.51.          За змістом частини першої статті 282 ГПК України у постанові апеляційної інстанції мають бути зазначені, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

8.52.          Таким чином, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд апеляційної інстанції повинен у мотивувальній частині постанови навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

8.53.          Разом з тим, всупереч наведених вимог законодавства, суд апеляційної інстанції не переглядав та не перевіряв законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить аргументованих мотивів прийняття чи відхилення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , що не відповідає критеріям, які визначені у частині першій статті 282 ГПК України .

8.54.          Водночас суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.55.          З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити.

8.56.          Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 у частині підстави касаційного оскарження постанови передбаченої пунктом 2 частини першої статті 310 ГПК України (в ухваленні рішення судом апеляційної інстанції брав участь суддя, якому було заявлено відвід), колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з огляду на таке.

8.57.          Зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

8.58.          Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 310 ГПК України, ОСОБА_1 вказує на те, що в суді апеляційної інстанції постанову суду від 29.03.2023 ухвалено колегією суддів, якій скаржником заявлено відвід та який судом не було задоволено. Заяву про відвід колегії суддів подано на підставі положень статті 32 ГПК України, зокрема, порядок визначення складу господарського суду у розгляді справи.

8.59.          Як свідчать матеріали справи, 24.11.2022 представником третьої особи 1  - адвокатом Захарченко Ігорем Васильовичем було заявлено відвід колегії суддів у складі:  Іванова О.Г. (головуючий, доповідач), Березкіна О.В., Дармін М.О. Заяву мотивовано, зокрема порушенням порядку визначення суддів для розгляду цієї справи при автоматизованому розподілі     справи №912/164/20, з огляду на  те, що, за твердження представника ОСОБА_1, відповідно до положень підпунктів 2, 4 пункту 21 розділу VІІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду справа передається раніше визначеному складу суду, зокрема щодо апеляційних та касаційних скарг, які надійшли до суду апеляційної чи касаційної інстанцій після визначення судді-доповідача у справі. Водночас відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2021 для розгляду справи №912/164/20 була визначена колегія суддів: Іванов О.Г. (доповідач), Дармін М.О., Березкіна О.В., яка вже брала участь у розгляді цієї справи за результатами розгляду справи ухвалила  постанову від 09.08.2021. Наведені обставини, на думку представника третьої особи 1, свідчать про те, що вказана колегія суддів закінчила апеляційний розгляд справи №912/164/20, а відтак, заявник вважав, що визначена колегія не може брати участі у розгляді даної справи, оскільки було порушено порядок визначення судді для цієї справи. 

8.60.          Відповідно до частин першої, третьої статті 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до господарського суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів. Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ).

8.61.          За змістом статті 32 ГПК України визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ. Справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою суддя-доповідач. Персональний склад постійних колегій суддів визначається зборами суддів відповідного суду (частини 1-3 зазначеної норми).

8.62.          Відповідно до пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду розподіл судових справ здійснюється в суді в день їх реєстрації, на підставі інформації, внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ. Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом: автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи; пакетного автоматизованого розподілу судових справ після реєстрації певної кількості судових справ; розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді; визначення складу суду з метою заміни судді (суддів); повторного автоматизованого розподілу судових справ. Збори суддів відповідного суду мають право визначати особливості автоматизованого розподілу судових справ у випадках, прямо передбачених цим Положенням.

8.63.          Відповідно до пункту 1.4.9. Положення про автоматизовану систему документообігу суду збори суддів відповідного суду мають визначені цим Положенням повноваження щодо розгляду питань стосовно порядку функціонування автоматизованої системи. За результатами розгляду питань, зазначених в абзаці першому цього підпункту, рішенням зборів суддів затверджуються Засади використання автоматизованої системи документообігу суду і вносяться до автоматизованої системи не пізніше робочого дня, що настає після проведення цих зборів.

8.64.          Суд виходить з того, що персональний склад колегії суддів для розгляду судових справ у Центральному апеляційному господарському суді визначається автоматизованою системою документообігу суду відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції, затвердженій рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (зі змінами), Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду, оформлених протоколом від 08.10.2018 за №2 (зі змінами), з дотриманням принципу вірогідності розподілу справ під час реєстрації у суді апеляційних скарг, заяв, клопотань тощо, з урахуванням наявності спеціалізації суддів, кількості розподілених судових справ, коефіцієнтів складності судових справ та ін.

8.65.          Підпунктом 4 пункту 21 Розділу VIII (Автоматизований розподіл судових справ між суддями) Положення про автоматизовану систему документообігу суду зазначено, що передача судової справи (матеріалів кримінального провадження) раніше визначеному судді, колегії суддів, палаті або об`єднаній палаті проводиться модулем автоматизованого розподілу щодо, зокрема, апеляційних та касаційних скарг, що надійшли до суду апеляційної чи касаційної інстанцій після визначення судді-доповідача у цій судовій справі.

8.66.          За приписами пунктів 2.3.1, 2.3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу у Центральному апеляційному господарському суді визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом: пакетного автоматизованого розподілу судових справ після реєстрації певної кількості судових справ; розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді; визначення складу суду з метою заміни судді (суддів); повторного автоматизованого розподілу судових справ.

8.67.          Пунктом 2.6.1. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду визначено, що, передача судової справи раніше визначеній колегії суддів (судді) здійснюється щодо: 1) судових справ, що надійшли із суду касаційної інстанції після скасування ухвал, які перешкоджають подальшому розгляду судової справи (крім ухвал про закриття, припинення провадження) та ухвал, які не перешкоджають подальшому розгляду судової справи; 2) апеляційних скарг, що надійшли до суду після визначення судді-доповідача у цій судовій справі; 3) заяви або клопотання, що надійшли для вирішення питання про прийняття додаткового судового рішення, виправлення описок та помилок, роз`яснення судового рішення, повернення судового збору; 4) апеляційних скарг, поданих до закінчення апеляційного провадження в рамках однієї справи, але на різні судові рішення; 5) заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами за виключенням випадків, визначених законом; 6) заяв про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду та/або заяв про скасування рішення третейського суду.

8.68.          Як свідчать матеріали справи, представник ОСОБА_1 у заяві про відвід колегії суддів наголошував на тому, що згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №912/164/20 за апеляційною скаргою ФОП Руссо Т.В. на ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 27.04.2021 (про призначення експертизи) була визначена колегія суддів: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), судді - Антонік С.Г., Березкіна О.В. 

8.69.          Водночас на думку заявника, апеляційні скарги на рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022 було передано раніше визначеному складу суду, тобто, на розгляд колегії, яка вже вирішувала питання щодо судової експертизи у справі №912/164/20 (питання про наявність/відсутність підстав для призначення у справі додаткової судової експертизи) і вказаним складом суду ухвалено постанову у справі №912/164/20 відповідно до якої апеляційну скаргу ФОП Руссо Т.В. на ухвалу господарського суду від 27.04.2021 залишено без задоволення, ухвалу господарського суду - залишено без змін. 

8.70.          Водночас апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції по суті спору не передавались на автоматизований розподіл, як того вимагають статті 6, 32 ГПК України.

8.71.          Колегія суддів зазначає про те, що фактично доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до вільного тлумачення ОСОБА_1 змісту підпункту 4 пункту 21 Розділу VIII (Автоматизований розподіл судових справ між суддями) Положення про автоматизовану систему документообігу суду, оскільки при застосуванні цього положення повторне визначення судді-доповідача у справі, як при першому автоматизованому розподілі справи, не здійснюється (суддя-доповідач у справі вже визначений), а справа передається одразу раніше визначеному складу суду (судді, колегії суддів). Таким чином, закриття попереднього апеляційного провадження не впливає на передачу справи вже визначеному у ній головуючому (доповідачу) судді.     

8.72.          Таким чином, визначення складу колегії суду для розгляду цієї справи здійснено автоматизованою системою документообігу суду автоматично за загальним правилом у порядку, передбаченому чинним процесуальним законодавством та відповідно до Засад використання автоматизованої системи документообігу у Центральному апеляційному господарському суді (підпункту 4 пункту 21 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 2.6.1. Засад), а тому підстави вважати обґрунтованим заявлений представником ФОП ОСОБА_1 відвід колегії суддів: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), судді - Антонік С.Г., Березкіна О.В. від розгляду справи №912/164/20 відсутні.

8.73.          Верховний Суд також зазначає, що відповідно до частиною другою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

8.74.          Крім того, як убачається з матеріалів справи, апеляційним господарським судом перевірено ці твердження ОСОБА_1 і не виявлено порушень, допущених під час автоматизованого розподілу цієї справи, а тому відмовлено у задоволенні його відводів, заявлених з цих підстав. При цьому Верховний Суд у повній мірі погоджується з мотивами відмови у задоволенні такого відводу, що викладені в ухвалах Центрального апеляційного господарського суду від 29.11.2022 та від 05.12.2022, які (мотиви) є достатніми та обґрунтованими, заснованими на правильному тлумаченні і застосуванні норм процесуального права.

8.75.          За таких обставин, зазначена підстава касаційного оскарження не підтвердилась.

8.76.          З урахуванням доводів, викладених у касаційних скаргах позивача і третьої особи 1 та наведеного вище, касаційні скарги ОСОБА_1  та  ТОВ "Маркхолдер" підлягають частковому задоволенню.

У контексті доводів касаційної скарги позивача щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в частині застосування положень статті 129 ГПК України, зокрема, здійсненого судом розподілу судового збору та витрат на проведення судової експертизи, колегія суддів зазначає таке.

8.77.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

8.78.          Таким чином виходячи з положень наведеної вище норми  процесуального права, оскарженим у касаційному порядку може бути виключно рішення суду першої інстанції після його перегляду в апеляційному порядку.

8.79.          Колегія суддів зазначає про те, що час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом було встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що у свою чергу з наведених у пунктах 8.21 - 8.42 цієї постанови мотивів є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції. Водночас оскаржуване судове рішення місцевого суду є судовим рішенням, яке було переглянуте апеляційним судом. 

8.80.          З огляду на те, що за результатами розгляду касаційної скарги постанова Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023, якою, у свою чергу скасовано рішення господарського суду Кіровоградської області від 30.09.2022, підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, доводи позивача щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень статті 129 ГПК України в силу положень пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України не можуть бути розглянуті у цьому касаційному провадженні та мають бути розглянуті апеляційним господарським судом під час нового розгляду справи. 

Щодо оскарження постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023  та додаткового рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022 у контексті доводів касаційної скарги ФОП Руссо Т.В. колегія суддів зазначає таке.

8.81.          Суд зазначає про те, що касаційна скарга ФОП Руссо Т.В. містить доводи про незгоду із висновками судів попередніх інстанцій в частині наявності підстав для задоволенням заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00грн, а також доводи щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача його витрат на професійну правничу допомогу.

8.82.          Поряд з тим зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що фактично додаткове рішення судом апеляційної інстанції переглянуто лише в межах доводів апеляційних скарг, зокрема: у частині висновків суду про наявність підстав для задоволення заяви позивача щодо витрат на правничу допомогу та у частині висновків суду про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1

8.83.          Таким чином з огляду положення пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції позбавлений можливості переглянути додаткове рішення в частині висновків про відсутність підстав для задоволення заяви ФОП Руссо Т.В. про стягнення з позивача її витрат на професійну правничу допомогу, оскільки в цій частині додаткове рішення суду першої інстанції не було переглянуто судом апеляційної інстанції.

8.84.          Відповідно до положень статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;3) судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

8.85.          За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

8.86.          Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі і у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Тобто, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.12.2019 у справі №240/6150/18, від 16.04.2018 у справі №923/631/15, від 23.01.2020 у справі №927/229/19, від 23.12.2021 у справі №925/81/21, від 09.02.2022 у справі №910/17345/20, від 15.02.2023 у cправі №911/956/17 (361/6664/20).

8.87.          У розгляді касаційної скарги ФОП Руссо Т.В., висновків Суду викладених у пунктах 7.55 - 7.56 цієї постанови, а також наведених вище висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 244 ГПК України колегія суддів також звертається до правової позиції, викладеної у постанові від 22.09.2022 зі справи №910/16684/19. Так, у вказаній постанові Верховний суд зазначив, що: "часткове скасування Верховним Судом постанови суду апеляційної інстанції не спростовує факти, покладені в основу постанови, якою залишено без змін додаткове рішення суду першої інстанції, а саме щодо витрат на професійну правничу допомогу, як принципу, передбаченому пунктом 12 частини третьої статті 2 ГПК України через призму застосування статей 123, 124,126, 129 ГПК України".

8.88.          З огляду на наведене, колегія суддів відзначає, що додаткове рішення господарського суду будучи невід`ємною частиною основного рішення, наразі не втрачає своєї чинності.

8.89.          Так, додатковим рішенням господарського суду Кіровоградської області                від 27.10.2022, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023, заяву ТОВ "Маркхолдер" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі №912/164/20 задоволено; стягнуто з ФОП Руссо Т.В. на користь ТОВ "Маркхолдер" 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні заяви ФОП Руссо Т.В. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. Заяву Білого  Д.Б. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишено без розгляду.

8.90.          Задовольняючи заяву позивача у повному обсязі, господарський суд з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із положень статей 74, 86, 123, 126, 129, 221, 244, 269 ГПК України. Зокрема, додаткове рішення та постанова в частині задоволення заяви позивача аргументовані тим, що у даному спорі позовні вимоги є обґрунтованими, а витрати позивача на правничу допомогу документально підтвердженими і пов`язаними із веденням цієї справи. При цьому часткове задоволення позовних вимог пов`язано лише необхідністю конкретизації неправомірних дій відповідача щодо заборони, саме з урахуванням встановлених порушень прав позивача та положень Закону України "Про охорону прав на знаки для товарі і послуг". Тобто, за висновком суд рішенням по суті спору фактично позовні вимоги задоволено, однак з певним обмеженням щодо дій відповідача по забороні. 

8.91.          При цьому суди виходили з того, що рішенням суду по суті спору встановлено, що спір у даній справі виник із неправомірних дій відповідача, які полягали у використанні відповідачем знаку для товарів та послуг за Свідоцтвом  України №124382, яке належить позивачу, з порушенням відповідних норм та прав позивача(використання за відсутності дозволу власника), а тому судом застосовано при розподілі витрат на професійну правничу допомогу положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України.

8.92.          Суди також врахували обставини складності справи, кількість судових засідань, характер спірних правовідносин, обсяг матеріалів справи, тривалість судових засідань, критерії реальності, співмірності, пропорційності та розумності судових витрат дійшли висновку про обґрунтованість та доведеність належними та допустимими доказами витрат ТОВ "Маркхолдер" у сумі 15 000,00 грн за договором про надання правової допомоги від 08.02.2021 №1 (з урахуванням умов Додаткових угод до договору від 01.09.2021 №1 та від 10.09.2021 №2), який  укладено між адвокатом Гриценко Юлією Вікторівною (далі - Гриценко Ю.В., Адвокат) та ТОВ "Маркхолдер".

8.93.          Разом з тим суд першої інстанції відхилив доводи відповідача та третьої особи 1 про застосування положень статті 124 та  частини восьмої статті 129 ГПК України з огляду на те, що про понесені судові витрати та їх орієнтовний розмір позивачем зазначено у заяві від 24.12.2021 та докази на підтвердження розміру цих витрат подані до суду 04.10.2022. 

8.94.          Зокрема, за висновком суду фактичне надання послуг з професійної правничої допомоги саме адвокатом Гриценко Ю.В. підтверджено матеріалами справи, а розмір наданих вказаним адвокатом послуг є співмірним зі складністю цієї справи та відповідає критерію реальності таких витрат і розумності їхнього розміру. Підстав для зменшення розміру суми цих витрат суд не встановив, а позивач та третя особа 1 суду також не довели протилежного. Суд також відхилив доводи  відповідача стосовно того, що адвокат Гриценко Ю.В. діяла у даній справі до 10.09.2021 без повноважень, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема договором та ордером на ім`я адвоката Гриценко Ю.В. від 08.02.2021 серії ЗП №111055. До 08.02.2021 інтереси позивача представлялись іншими особами (адвокатами).

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій (у частині розподілу витрат ТОВ "Маркхолдер" на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції)

8.95.          Між адвокатом Гриценко Ю.В. та ТОВ "Маркхолдер" (Клієнт) 08.02.2021 укладено договір про надання правової допомоги №1 (далі - Договір), відповідно до пункту 1 якого, Адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі за окремими дорученнями Клієнта. Адвокат приймає па себе обов`язки представляти прана і законні інтереси Клієнта, у тому числі, в судах загальної юрисдикції (цивільної, кримінальної, господарської, адміністративної спеціалізації, а також справ про адміністративні правопорушення), в судах першої інстанції, апеляційної інстанції, касаційної інстанції, Верховному суді з усіма правами, які надано законом позивачу, заявнику, скаржнику, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав  або предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення, ухвали, постанови, судовою наказу. Згідно з пунктом 2.3. Договору Клієнт зобов`язаний сплачувати гонорар.

8.96.          У подальшому між сторонами укладено Додаткову угоду  від 01.09.2021 №1, згідно з умовами якої сторони домовилися змінити пункт 4.1. Договору, виклавши його в такій редакції: "За надання правової допомоги та інших послуг за цим Договором Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі, що визначається Додатковою угодою до цього Договору (далі - Угодою)".

8.97.          Згідно з умовами Додаткової угоди до Договору від 10.09.2021 №2 сторони визначили, що за супроводження судової справи №912/164/20 за позовом ТОВ "Маркхолдер" до ФОП Руссо Т.В., треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про заборону використання знаків для товарів та послуг, в суді першої інстанції - господарському суді Кіровоградської області (підготовка, подача, направлення заяв, клопотань, пояснень, участь в судових засіданнях тощо) гонорар Адвокату є фіксованим і складає 15 000 (п`ятнадцять тисяч гривень) грн 00 коп, який сплачується Клієнтом протягом 30-ти днів з моменту підписання сторонами Акта приймання-передачі виконаних робіт за фактом надання правової допомоги. Гонорар за супроводження даної справи в апеляційній та касаційній інстанціях, визначається сторонами окремою Додатковою угодою.

8.98.          Суди встановили, що зміни у пункт 4.1 Договору сторонами внесені лише Додатковою угодою №1, якою встановлено, що гонорар Адвоката визначається у додаткових угодах, а Додаткові угоди №2, 3, 4, якими визначений гонорар у конкретних справах укладені саме на виконання цього пункту Договору.

8.99.          На підтвердження факту понесених ТОВ "Маркхолдер" судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, позивачем надано: 1) Договір від 08.02.2021 №1; 2) Додаткову угоду від 01.09.2021 №1; 3) Додаткову угоду від 10.09.2021 №2; 4) Акт приймання - передачі наданих послуг від 03.10.2022; 5) детальний опис наданих послуг; 6) копію ордеру на ім`я адвоката Гриценко Ю.В. від 08.02.2021 серії ЗП №111055; 7) свідоцтво серії від 21.01.2019 ЗП №001993 на право зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Гриценко Ю.В.

8.100.          При цьому суди встановили, що саме Додатковою угодою від 10.09.2021 за №2 і визначено гонорар Адвоката за супроводження судової справи №912/164/20 у господарському суді Кіровоградської області. З огляду на встановлене, суди відхилили доводи ОСОБА_1 з приводу суперечної поведінки позивача в частині дій, пов`язаних зі зміною умов пункту 4.1 Договору, шляхом укладання кожної Додаткової угоди до нього.

8.101.          Верховний Суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

8.102.          У додатковій постанові від 19.02.2020 зі справи №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: 1) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29); 2) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21); 3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

8.103.          У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

8.104.          Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

8.105.          Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

8.106.          Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (стаття 126 ГПК України).

8.107.          Так, господарські суди під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням встановлених обставин справи та наданих доказів, дійшли висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн (що є фіксованою сумою відповідно до умов Договору) є такими, що пов`язані з розглядом справи, відповідають критеріям, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, тобто з огляду на умови Договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участі адвоката у судових засіданнях в господарському суді, витрати на правову допомогу є реальними, обґрунтованими, розумними і підтвердженими матеріалами справи.

8.108.          Щодо доводів касаційної скарги відповідача в частині неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 124 та  частини восьмої статті 129 ГПК України, Суд зазначає таке.

8.109.          Застосування відповідних положень статті 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин даної справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 124 ГПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

8.110.          Зі    змісту оскаржуваного додаткового рішення та постанови вбачається, що позивачем до закінчення судових дебатів подано заяву від 24.12.2021 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а відповідні докази на підтвердження розміру цих витрат подані позивачем 04.10.2022. Вказані обставини свідчать про дотримання вимог частини восьмої статті 129 ГПК України та відповідність застосування вказаної норми судом апеляційної інстанції щодо прийняття вказаних доказів, як таких, що подані у строк визначений законом. З огляду на наведене відхиляються доводи касаційної скарги в цій частині, як необґрунтовані.

8.111.          Щодо доводів відповідача про недотримання судом апеляційної інстанції однієї з основних засад (принципів) господарського судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та залишення поза увагою і ненадання оцінки доводам викладеним у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд    зазначає таке.

8.112.          Суд виходить із того, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

8.113.          Разом із тим у частині п`ятій зазначеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу.

8.114.          Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

8.115.          Частиною дев`ятою статті 129 ГПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

8.116.          При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Таким чином під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

8.117.          Висновок щодо застування наведеної норми викладено Верховним Судом, зокрема, в таких постановах:
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначила, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (постанова Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №905/716/20).
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим. (подібні за змістом висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, від 31.05.2022 у справі №927/515/21, від 25.11.2021 у справі №904/5929/19 та додаткових постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, від 04.03.2021 у справі №916/376/19).

8.118.          При цьому, як встановили суди попередніх інстанцій спір у справі виник із неправомірних дій відповідача, які полягали у використанні відповідачем за відсутності дозволу власника знаку для товарів та послуг за Свідоцтвом  України №124382 (право власності на яке належало позивачу як на момент виникнення спірних відносин так і на момент звернення до суду), тобто з порушенням відповідних норм та прав позивача. Рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, а часткове задоволення позовних вимог фактично пов`язано лише з певним обмеження щодо дій відповідача по забороні використання торгової марки та з урахуванням відповідних положень Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг". 

8.119.          У розгляді даної справи з урахуванням конкретних її обставин встановлених судами, Верховний Суд звертається до загальних засад цивільного законодавства, як-то: справедливість, добросовісність та розумність. Суд наголошує на тому, що за загальним правилом ці засади встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин та втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

8.120.          Таким чином, за встановлених судами обставин щодо очевидної неправомірності дій відповідача, які фактично призвели до вимушеного звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав, Суд вважає справедливим, і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, застосування при розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України та наявність підстав для покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу позивача, оскільки спір у даному випадку виник саме внаслідок неправильних дій відповідача.

8.121.          Проаналізувавши вищенаведене правове регулювання спірних правовідносин щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, зміст оскаржуваних судових рішень, а також доводи скаржника, Верховний Суд відзначає, що у додатковому рішенні судами застосовано саме положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України у контексті відносин щодо виникнення спору внаслідок неправильних дій відповідача. З огляду на наведене, доводи касаційної скарги в частині того, що неможливість оплати стороною експертизи не є підставою для визнання таких дій зловживанням процесуальними правами відхиляються як необґрунтовані. 

8.122.          Крім того зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди попередніх інстанцій під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу також надали оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, зокрема і клопотанням відповідача та третьої особи 1 про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу.

8.123.          У контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій Суд виходить з того, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги та оцінкою обставин критерію співмірності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо на предмет їх відповідності статті 129 ГПК України, також не може свідчити про незаконність оскаржуваного судового рішення.

8.124.           З огляду на викладене вище та враховуючи, що норма частини дев`ятої статті 129 ГПК України передбачає дискреційне повноваження суду, тобто його право здійснити розподіл судових витрат у визначений спосіб, колегія суддів вважає відсутніми правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

8.125.          Колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.126.          Верховний Суд неодноразово вказував та наголошував, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.127.          Отже, наведені ФОП Руссо Т.В. доводи не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, якою вказане рішення залишено без змін з цієї підстави.

9.          Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
9.1.          Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.2.                Разом з тим згідно із частиною другою статті 304 ГПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

9.3.          Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

9.4.          Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

9.5.          Отже, беручи до уваги наведені вище висновки та межі перегляду справи в касаційній інстанції, Верховний Суд вважає, що наведені ТОВ "Маркхолдер" та ОСОБА_1 підстави касаційного оскарження (у частині оскарження постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023), передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.

9.6.          За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційні скарги ТОВ "Маркхолдер"  та ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржуване судове рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

9.7.          Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

9.8.          Натомість зазначена ФОП Руссо Т.В. підстава касаційного оскарження (у частині оскарження додаткового рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2023), передбачена пунктком 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що наразі виключає скасування оскаржуваних додаткового рішення та постанови з цієї підстави.

9.9.          Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

10.          Судові витрати
10.1.          Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат ТОВ "Маркхолдер" та ОСОБА_1 не здійснюється адже суд скасовує оскаржуване судове рішення та передає справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 123, 129, 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційні скарги ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" задовольнити частково.

2.          Постанову та ухвалу Центрального апеляційного господарського суду                   від  29.03.2023  у справі №912/164/20 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду.

3.          Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Руссо Тетяни Вікторівни залишити без задоволення, а додаткове рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від  29.03.2023 у цій справі на це рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова