УХВАЛА

04 травня 2023 року 
м. Київ

Справа № 357/5940/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Банаська О. О. - головуючого, Білоуса В. В., Пєскова В. Г.
за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.

за участю представників:
відповідача (Державної казначейської служби України): Березовської М. О.,               Пальчика В. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2023
у складі колегії суддів: Ткаченка Б. О. (головуючого), Гаврилюка О. М., Ходаківської І. П.
у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України
за участю третьої особи Білоцерківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 
про відшкодування шкоди, заподіяної злочином

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст та підстави наведених у позові вимог

1. У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 56 485,62 грн на підставі статті 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), заподіяної злочином, що підтверджується вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 30.12.2014 по справі № 357/14433/14-к у ході розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_2 у кримінальному провадженні                                               від 19.03.2014 № 12013100030000527 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статтею 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України).  

2. Звертаючись до суду з заявою про зміну предмета позову, позивач на підставі статей 22, 1166, 1177, 1192 ЦК України просив суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) матеріальну шкоду в розмірі 117 637,60 грн.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

3. Як установлено судами попередніх інстанцій, вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2014 по кримінальній справі                               № 357/14433/14-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України, йому призначено покарання у виді двох років обмеження волі. Потерпілим у цій кримінальній справі визнано позивача ФОП ОСОБА_1, якому нанесена майнова шкода шляхом привласнення майна (грошових коштів) у розмірі                  71 485,62 грн. На підставі підпунктів "в", "д" та "е" статті 1 Закону України "Про амністію у 2014 році" ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання.

4. В ході розгляду судом відповідної кримінальної справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 , працюючи менеджером з продажу у                           ФОП ОСОБА_1 відповідно до трудового договору між працівником та фізичною особою від 01.09.2008, будучи матеріально-відповідальною особою згідно з договором про повну матеріальну відповідальність від 01.09.2008 в період з 15.12.2011 до 10.03.2012 привласнив грошові кошти                                     ФОП ОСОБА_1 в сумі 71 485,62 грн., чим завдав останньому шкоду на зазначену суму. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 частково відшкодував                    15 000,00 грн, судом стягнуто з нього 56 485,62 грн на користь                                     ФОП ОСОБА_1 в якості відшкодування завданої шкоди.

5. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.03.2015 по справі                    № 357/14433/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2014 відносно ОСОБА_2 залишено без змін.

6. Білоцерківським міськрайонним судом Київської області позивачу видано виконавчий лист від 27.03.2015 № 357/14433/14-к про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ФОП ОСОБА_1 56 485,62 грн.

7. 11.06.2015 головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві              Москаленко О. П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1.

8. 17.05.2019 головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Л. Ю. Лебедєвою винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернено стягнення. У пункті 2 резолютивної частини постанови зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 17.05.2022.

9. Станом на 29.05.2019, відповідно до автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження № НОМЕР_1 визначено як завершене.

10. Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14.11.2019 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди заподіяної злочином було відмовлено.

11. Постановою Київського апеляційного суду від 17.09.2020 у справі                           № 357/5940/19 апеляційну скаргу Фатєєва Андрія Олександровича діючого в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 14.11.2019 залишено без змін.

12. Постановою Верховного Суду від 29.06.2022 рішення Сквирського районного суду Київської області від 14.11.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 17.09.2020 скасовано, провадження у справі закрито, повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

13. 11.07.2022 ОСОБА_1 подано до Верховного Суду заяву про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Господарського суду міста Києва.

14. Ухвалою Верховного Суду від 20.07.2022 матеріали справи № 357/5940/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди заподіяної злочином, передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

15. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2022 у справі                      № 357/5940/19 позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_1 56 485,62 грн шкоди та 60 446,39 грн інфляційних втрат, в іншій частині позову відмовлено. 

16. В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив про наявний безпосередній причинний зв`язок між винними протиправними діями відповідача та заподіяною позивачу шкодою, оскільки відсутні сумніви, що позивач зазнав збитків внаслідок вчинення ОСОБА_2 злочину, що мало наслідком його кримінальну відповідальність. 
До того ж суд першої інстанції спростував твердження відповідача щодо безпідставного посилання позивача на положення статті 1177 ЦК України, зазначивши, що відсутність спеціального закону, до якого містить відсилання у частині другій названої статті, не перешкоджає потерпілій від кримінального правопорушення особі звертатись до суду за захистом порушених прав, в тому числі, шляхом подання позову про відшкодування шкоди в цивільному судочинстві на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, такий позов є ефективним для захисту її прав та підставним, за умови встановлення факту вчинення відносно такої особи кримінального правопорушення. 

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

17. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 задоволено апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2022 у справі              № 357/5940/19 з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

18. В оскарженій постанові зазначено про відсутність закону, що регулює відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не з вини спеціального суб`єкта у зв`язку з чим логічно дійти висновку про відсутність передбачення законом про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки видатків держави, які можна спрямувати для здійснення відповідних виплат.

19. Тож колегія суддів апеляційної інстанції, проаналізувавши зокрема положення статті 1177 ЦК України, констатувала про передчасність висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, зважаючи на відсутність закону, що регулює відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не з вини спеціального суб`єкта.

Короткий зміст вимог та підстав касаційної скарги 

20. 03.03.2023 ФОП ОСОБА_1 звернувся (в системі "Електронний суд") до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі № 357/5940/19 з вимогою скасувати оскаржену постанову повністю і залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2022, яким позовні вимоги частково задоволені.

21. В обґрунтування доводів касаційної скарги касант стверджує про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права та в якості підстави касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до держави в особі Державної казначейської служби України з урахування того, що відсутність спеціального закону, до якого містить відсилання у частині другій статті 1177 ЦК України не перешкоджає потерпілій від кримінального правопорушення особі звертатись до суду за захистом порушених прав, в тому числі, шляхом подання позову про відшкодування шкоди.

Доводи інших учасників справи 
(Державна казначейська служба України)

22. 13.04.2023 до Верховного Суду (в системі ?Електронний суд?) від Державної казначейської служби України надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо доводів скаржника з проханням відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржені судові рішення без змін з огляду на таке:
- Верховна Рада України передбачила, що першою та основною необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є ухвалення закону, який би передбачав випадки та порядок компенсування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. Наразі відповідно до ухваленого Законом України ?Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду? позивач у справі № 357/5940/19 не має права на компенсування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення;
- наразі видатки (асигнування) для відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення не передбачені;
- в силу приписів статей 6 і 19 Конституції України суд не наділений повноваженнями підміняти Верховну Раду України та визначати, в яких конкретно випадках і в якому порядку має компенсуватись шкода внаслідок вчинення кримінального правопорушення;
- нецільове використання бюджетних коштів є кримінальним правопорушенням.

Рух касаційної скарги

23. Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 357/5940/19 за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2023, призначено розгляд касаційної скарги, з урахуванням частини шостої статті 301 ГПК України на 04.05.2023 у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

24. 10.04.2023 від представника скаржника надійшла заява про розгляд справи № 357/5940/19 без участі ФОП ОСОБА_1 або його представника.

25. У судове засідання з`явились представники відповідача (Державної казначейської служби України).

Позиція Верховного Суду

26. Розглянувши в судовому засіданні 04.05.2023 матеріали касаційної скарги ФОП ОСОБА_1 на оскаржену постанову суду апеляційної інстанції у справі № 357/5940/19, заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку щодо наявності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке.

27. Об`єктом касаційного перегляду у цій справі є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди заподіяної злочином.

28. Ухвалена за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог потерпілої особи про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, з огляду на відсутність закону, що регулює відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не з вини спеціального суб`єкта.

29. Натомість, скаржник не погоджується з наведеними висновками суду попередньої інстанції та вважає їх помилковими оскільки не вирішення державою України тривалий час такої проблеми як прийняття спеціального закону, яким визначено порядок відшкодування шкоди жертвам злочину, жодним чином не може бути виправданою обставиною для відмови особі відшкодування шкоди, завданої від злочину, відповідно до вимог статті 1177                  ЦК України, тим паче, при наявності правової позиції Європейського суду з прав людини за аналогічних обставин.

30. Проаналізувавши предмет та зміст заявлених вимог скарги, висновки судів зроблених за результатом розгляду цієї скарги, доводи скаржника та аргументи сторін щодо скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність у цій справі проблематики, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статті 1177 ЦК України, а саме відшкодування шкоди особі, яка визнана відповідно до вироку суду потерпілою внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок державного бюджету України, незалежно від прийняття окремого закону про порядок відшкодування державою шкоди.

31. Колегія суддів зазначає, що аналіз правозастосування статті 1177                           ЦК України з окресленої проблематики свідчить про наявність у судовій практиці підходу щодо застосування статті 1177 ЦК України, згідно якого відсутність спеціального нормативно-правового акту щодо визначення порядку відшкодування шкоди потерпілому внаслідок кримінального правопорушення за рахунок Державного бюджету України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

32. Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 756/10786/16 зазначено, що положення статті 1177               ЦК України передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Проте на теперішній час у національному законодавстві України відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який би визначав такий порядок відшкодування шкоди. Таким чином, механізм відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, яка компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, законодавчо не врегульований. Положення статті 1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, до прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1177 ЦК України на підставі загальних правил відшкодування шкоди здійснюватися не може. Так, суд касаційної інстанції констатував, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій не врахували вищезазначеного та дійшли помилкового висновку про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України.

33. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.06.2019 у справі № 720/412/16-ц зазначено, що порядок відшкодування шкоди потерпілим від злочину за рахунок коштів Державного бюджету України законом не визначений. З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, правильно інтерпретувавши положення статті 1177 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, оскільки держава Україна не гарантує безумовного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої злочином, а умови і порядок відшкодування такої шкоди державою не визначені, отже ОСОБА_1 не мав законних сподівань на отримання вказаного відшкодування.

34. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 757/59951/16 міститься висновок, що положення статті 1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, до прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1177 ЦК України на підставі загальних правил відшкодування шкоди здійснюватися не може. Порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування, має бути встановлений окремим законом, який не було прийнято до цього часу. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав "законне сподівання" одержання будь-яких конкретних сум (Ухвала Європейського суду з прав людини у справі "Петро Якович Петльований проти України", заява № 54904/08, ухвала щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року). Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України ?Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Водночас цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Відтак, суд касаційної інстанції зазначив, що задовольняючи позов ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій вищевказаного не врахували та дійшли помилкового висновку про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України. 

35. У зазначених справах (№ 756/10786/16, № 720/412/16-ц, № 757/59951/16) судами встановлено обставини наявності:
- кримінальних проваджень, за яким позивача визнано потерпілим відповідно до вироку;
- майнової шкоди, завданої потерпілій особі;
- виконавчих проваджень, а також постанов про повернення виконавчого листа без виконання з огляду на відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення.

36. Тож, варто зазначити, що в даному випадку спірні правовідносини є подібними у справі, яка переглядається (№ 357/5940/19) та у справах                          № 756/10786/16, № 720/412/16-ц, № 757/59951/16, оскільки наявні спільні риси що виражаються за їхнім змістом, а саме: 
- спірні правовідносини у зазначених справах виникли у зв`язку із наявністю кримінального провадження, за яким позивача визнано потерпілим відповідно до вироку; майнової шкоди, завданої потерпілій особі, а також закритих виконавчих проваджень з огляду неможливості його виконання через відсутність майна;
- правове регулювання у зазначених справах є подібним, адже стосується застосування у спірних правовідносинах, зокрема статті 1177 ЦК України.

37. Як зазначено вище, суд апеляційної інстанції у цій справі (№ 357/5940/19) дійшов аналогічного до викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах № 756/10786/16, № 720/412/16-ц,                           № 757/59951/16, висновку зокрема щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог потерпілої особи про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, з огляду на відсутність закону, що регулює відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не з вини спеціального суб`єкта.

38. Верховний Суд вважає необхідним відступити від висновку, викладеного у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 756/10786/16, від 24.06.2019 у справі № 720/412/16-ц,                             від 15.04.2020 у справі № 757/59951/16 з таких підстав.

39. Питання відшкодування (компенсація) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, регулюється статтею 1177 ЦК України.

40. Відповідно до статті 1177 ЦК шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

41. Отже, стаття 1177 ЦК України передбачає особливий вид суворої (без власної вини і навіть незалежно від протиправності власних дій) відповідальності держави як суб`єкта цивільного (приватного) права за діяння (злочини) третіх осіб.

42. У тексті статті 1177 ЦК України вживаються два терміни: «відшкодування» і ?компенсація?.

43. У ЦК України конкретні відмінності між цими поняттями не визначено, проте в законодавстві та доктрині розрізняють відмінності щодо їх вживання через необхідність (чи відсутність необхідності) доведення розміру шкоди, вини порушника, існування у законі максимально можливого розміру компенсації.

44. Згідно з частиною другою статті 1177 ЦК України визначено виняток із загального правила (exception probat regulam in casibus non exceptis (виняток підтверджує правило, лат.)), передбачено компенсацію шкоди потерпілому від кримінального правопорушення за рахунок Державного бюджету України, встановивши, що умови та порядок такого відшкодування мають визначатися законом. 

45. На думку Верховного Суду, у частині другій статті 1177 ЦК України йдеться не про відповідальність держави перед потерпілим, а про перенесення обов`язку відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, шляхом її компенсації, на державу в порядку виконання нею соціальної функції.

46. Відповідно до статті 3 Конституції України держава бере на себе зобов`язання відшкодувати фізичній особі шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. Така компенсація державою шкоди не має розглядатися як майнова відповідальність, перекладена з особи, що вчинила кримінальне правопорушення, на державу. Держава, виконуючи соціальні функції, створює відповідні допоміжні механізми усунення негативних наслідків кримінального правопорушення.

47. Верховний Суд зазначає, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, не ґрунтується на загальних засадах цивільно-правової відповідальності. Цей обов`язок держава покладає на себе як на гаранта прав та свобод громадянина.

48. Особа, яка потерпіла від кримінального правопорушення, має право на позов на підставі статті 1177 ЦК України, які необхідно вважати нормами прямої дії незалежно від прийняття окремого закону про порядок відшкодування відповідної шкоди. Тому вирішення відповідної справи можливе безпосередньо на підставі статті 1177 ЦК України незалежно від наявності чи відсутності закону, присвяченого регламентації випадків та порядку компенсації державою такої шкоди.

49. Відсутність окремого закону про порядок відшкодування державою шкоди особам, потерпілим від злочину, про який йдеться у статті 1177 ЦК України, не може бути підставою для незастосування передбаченої нею відповідальності.

50. Тож факт неприйняття закону, який передбачав би порядок присудження та сплати відшкодування шкоди на підставі частини другої статті 1177 ЦК України не є першорядним питанням, яке підлягає врахуванню судом під час вирішення таких спорів. 

51. Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

52. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ у справі "BRUMARESCU v. ROMANIA" від 28.10.1999).

53. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11.11.1996 у справі "Кантоні проти Франції"; від 11.04.2013 у справі "Вєренцов проти України").

54. З урахуванням наведеного, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 24.06.2019 у справі № 720/412/16-ц, від 03.04.2019 у справі             № 756/10786/16, від 15.04.2020 у справі № 757/59951/16 щодо застосування статті 1177 ЦК України.
55. Частина третя статті 302 ГПК України зобов`язує суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у разі необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

56. З огляду на необхідність відступу від висновку викладеного у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.06.2019 у справі     № 720/412/16-ц, від 03.04.2019 у справі № 756/10786/16, від 15.04.2020 у справі № 757/59951/16, Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Справу № 357/5940/19 разом із касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. О. Банасько

Судді                                                                                                    В. В. Білоус

                                                                                                    В. Г. Пєсков