ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/17367/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
за участю представників:
позивача - Шульги А. В., 
відповідачів - Лісовського С. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 (судді: Козир Т. П. - головуючий, Коробенко Г. П., Кравчук Г. А.) у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грос Компані"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна", Товариства з обмеженою відповідальністю "Васильківський Таунхаус",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста", Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріал Істейт М",

В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Грос Компані" (далі - ТОВ "Грос Компані") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням змін) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" (далі - ТОВ "КУ "Інвестиційна"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Васильківський Таунхаус" (далі - ТОВ "Васильківський Таунхаус") про витребування з незаконного володіння відповідачів - ТОВ "КУ "Інвестиційна", ТОВ "Васильківський Таунхаус" на користь позивача 61/70 частини нежилого будинку - адміністративного (літ. "В, Г") за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, загальною площею 1468,5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 691997680382; визнання за позивачем права власності на 61/70 частини нежилого будинку - адміністративного (літ. "В, Г") за адресою: м.  Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, загальною площею 1468,5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 691997680382.
Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю вибуття спірного об`єкта із власності позивача. Так, як зазначив позивач,  він з червня 2018 року є власником 61/70 частин вказаного об`єкта нерухомості, однак у жовтні 2020 року нежитловий будинок було неправомірно тричі перереєстровано за новими власниками (спочатку за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (далі - ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста") (в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки), потім за Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріал Істейт М" (далі - ТОВ "Ріал Істейт М") (шляхом внесення нежитлового будинку до статутного капіталу вказаного товариства), та нарешті за ТОВ "КУ "Інвестиційна" - кінцевий набувач (на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя); а також передано в оренду ТОВ  "Васильківський Таунхаус" (орендодавець - ТОВ   "Ріал Істейт М"); обтяжено іпотекою та накладено заборону, внаслідок чого позивач був позбавлений свого законного права власності на це майно. 
1.2. Від ТОВ "КУ "Інвестиційна" надійшов відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими, просив в задоволенні позову відмовити, наголошуючи, зокрема, на тому, що позивач ніколи не набував права власності на спірне нерухоме майно та немає права на його витребування у відповідачів. Так, зокрема, ТОВ "КУ "Інвестиційна" стверджувало про те, що спірна будівля перебувала в іпотеці у ПАТ "УПБ", при цьому припинення іпотеки та внесення запису про її припинення відбулося на підставі нікчемних правочинів, а саме договору застави майнових прав   від 26.05.2015, міжбанківських кредитних договорів від 24.04.2015 № MM72121LG та від 29.04.2015 № MM72201LG, укладених між ПАТ "УПБ" та ПАТ "АВАНТ-БАНК", внаслідок чого наступні правочини з відчуження нежилого будинку, у тому числі, і внесення його до статутного капіталу позивача, за відсутності згоди іпотекодержателя - ПАТ "УПБ" так само є нікчемними.
1.3. ТОВ "Ріал Істейт М" у письмових поясненнях також заперечило проти задоволення позову, посилаючись на ненабуття позивачем права власності на спірне майно.          
1.4. ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" у додаткових поясненнях також акцентувало на те, що у позивача не виникло права власності на спірне майно; послалося на складений на замовлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" звіт Аудиторської фірми ТОВ "Інтер Аудит" від 26.08.2016 про фактичні результати аудиторської перевірки окремих операцій ПАТ "УПБ", згідно з яким під час відповідного аналізу було досліджено обставини виведення коштів з визнаного у подальшому неплатоспроможним ПАТ "УПБ", у тому числі і операції, за якими нібито відбулось погашення заборгованості за кредитним договором, зобов`язання за яким були забезпечені переданим в іпотеку спірним нежилим будинком. Зокрема, аудиторським висновком підтверджується факт того, що погашення належним чином кредитної заборгованості, на підставі чого нібито припинилися зобов`язання за договором іпотеки та мав місце перехід права власності на предмет іпотеки від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристалл-Інвест" (далі - ТОВ "Кристалл-Інвест") до ТОВ "Грос Компані", не відбулося.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 (суддя Приходько І. В.) у позові відмовлено. 
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із недоведення позивачем обставин законності набуття ним у власність спірного майна та того, що спірне майно вибуло із володіння позивача неправомірно.
2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 (судді: Козир Т. П. - головуючий, Коробенко Г. П., Кравчук Г. А.) рішення Господарського суду міста Києва від          31.05.2021 скасовано. Позов задоволено повністю. Витребувано з незаконного володіння ТОВ "Кредитна установа "Інвестиційна" і ТОВ "Васильківський Таунхаус" 61/70 частини нежилого будинку - адміністративного (літ. "В, Г") за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, загальною площею 1468,5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 691997680382 на користь ТОВ "Грос Компані". Визнано за ТОВ "Грос Компані" право власності на 61/70 частини нежилого будинку - адміністративного (літ. "В, Г") за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, загальною площею 1468,5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 691997680382.
Суд апеляційної інстанції, зважаючи на положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо преюдиціальності обставин, дійшов висновку про те, що правочини, на підставі яких ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" набуло спірне майно, визнані недійсними у судовому порядку (згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у справі № 910/8680/20, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 13.10.2021), та, відповідно, вони не створюють юридичних наслідків, у тому числі і для кінцевого набувача - ТОВ "КУ "Інвестиційна", крім тих, що пов`язані з їх недійсністю, а оскільки відповідачі не визнають право власності позивача на спірне майно, яке вибуло із володіння позивача поза його волею, то позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись з ухваленою у справі постановою, ТОВ "КУ "Інвестиційна" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням доповнень), в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від          31.05.2021.
Скаржник зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки оскаржену постанову у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц, у постановах Верховного Суду від 18.03.2019 у справі  № 201/3581/17, від 27.03.2019 у справі № 522/24450/14, від 08.04.2020 у справі № 759/10689/14-ц, від 04.08.2020 у справі № 303/7768/13-ц щодо застосування статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" стосовно позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності; у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19, від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17 щодо того, що вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки; у постанові Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 640/3775/16-ц стосовного чинності іпотеки у випадку незаконного виключення запису про неї з Державного реєстру іпотек; у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 щодо застосування статті 23 Закону України "Про іпотеку" стосовно наслідків переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц стосовно способу захисту прав власника нерухомого майна; у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі 6-54цс17 та постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 295/17812/18, від 18.11.2020 у справі № 694/1726/18 стосовно витребування індивідуально визначеного майна.
3.2. Від ТОВ "Васильківський таунхаус" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач підтримав касаційну скаргу ТОВ "КУ "Інвестиційна", посилаючись на незаконність оскарженої у справі постанови та наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги і її скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції. Зокрема, товариство наголошує на тому, що у справі № 910/9010/21 Північним апеляційним господарським судом у постанові від 23.02.2022 встановлена нікчемність правочинів, які, в свою чергу, призвели до набуття ТОВ "Грос Компані" права власності на спірний об`єкт; у вказаній справі брали участь ті ж сторони, що й у справі № 910/17367/20 - ТОВ "Грос Компані", ТОВ "КУ "Інвестиційна", ТОВ "Васильківський таунхаус", а згідно з положеннями частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
3.3. Від "КУ "Інвестиційна" надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги. 
3.4. ТОВ "Грос Компані" надійшли пояснення у справі. 
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги. 
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій,  29.03.2007 ТОВ "Кристалл-Інвест" придбало нежилий будинок - адміністративний (літ. "В, Г") за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, 10, на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. за реєстровим № 2800.
10.10.2008 між ТОВ "Київська будівельна компанія "Альянс" та Відкритим акціонерним товариством "УПБ" (далі - ВАТ "УПБ", наразі - ПАТ "УПБ") було укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 68, за умовами якого позичальнику відкривалася відклична кредитна лінія з лімітом кредитування - 10 950 000 грн, 1 000 000 дол. США, 500 000 євро.
ТОВ "Кристалл-Інвест" (іпотекодавець) передало нежилий будинок в іпотеку ВАТ "УПБ" за іпотечним договором від 05.02.2010, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрованим в реєстрі за № 106. Іпотекою нежилого будинку забезпечено виконання зобов`язань ТОВ "Київська   будівельна компанія "Альянс" перед ВАТ "УПБ" за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 68 від 10.10.2008, за яким банк надав позичальнику кредит у виді відкличної кредитної лінії на поповнення обігових коштів терміном до 06.10.2011 з лімітами у розмірі 14 400 000 грн та 1     800     000 євро.
06.10.2014 ТОВ "Кристалл-Інвест" та ПАТ "УПБ" уклали договір про внесення змін до іпотечного договору, в якому строк кредиту змінили на 06.10.2017 та збільшили суму кредиту до 49 240 51000 грн. 
24.04.2015 ПАТ "АВАНТ-БАНК" (кредитор) та ПАТ "УПБ" (позичальник) уклали міжбанківський кредитний договір № MM7212LG, згідно з яким кредитор надає позичальнику кредит у сумі 3 000 000 дол. США на строк із 24.04.2015 до 06.07.2015. 
29.04.2015 ПАТ "АВАНТ-БАНК" (кредитор) і ПАТ "УПБ" (позичальник) також уклали міжбанківський кредитний договір № MM7220LG, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредиту у сумі 31 000 000 грн на строк із     29.04.2015 до 11.06.2015.
26.05.2015 ПАТ "АВАНТ-БАНК" (заставодержатель) та ПАТ "УПБ" (заставодавець) уклали договір застави майнових прав, згідно з яким ПАТ "УПБ" надав у заставу майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними особами, та договорами, які забезпечують ці кредитні договори. 
У реєстрі укладених банком-позичальником кредитних договорів, який є додатком до цього договору застави майнових прав, міститься, у тому числі, договори із ТОВ "Київська          будівельна компанія "Альянс", які забезпечуються іпотекою нерухомого майна. 
30.05.2015 запис про іпотеку змінено у зв`язку з заміною первісного кредитора та іпотекодержателя ПАТ "УПБ" на нового кредитора та іпотекодержателя - ПАТ "АВАНТ-БАНК".
03.06.2015 року запис про обтяження нежилого будинку змінено у зв`язку з заміною первісного кредитора та іпотекодержателя (обтяжувача) ПАТ "УПБ" на нового кредитора та іпотекодержателя (обтяжувача) - ПАТ "АВАНТ-БАНК".
Попередні судові інстанції зазначили, що позивач на обґрунтування позову посилався на те, що 20.07.2015 у зв`язку з повним погашенням ТОВ  "Київська будівельна компанія "Альянс" заборгованості за кредитним договором перед новим кредитором - ПАТ "АВАНТ-БАНК" (новим іпотекодержателем та обтяжувачем) було припинено іпотеку щодо нежилого будинку, належного на праві власності ТОВ "Кристалл-Інвест".
30.07.2015 Релігійна організація "Український Католицький університет української греко-католицької церкви" придбало у ТОВ "Кристалл-Інвест" 9/70 частин нежилого будинку - адміністративний (літ. "В, Г") за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, 10.
25.06.2018 між ТОВ "Кристалл-Інвест" і ТОВ "Грос Компані" підписано акт приймання-передачі майна, відповідно до якого ТОВ "Кристалл-Інвест" передає, а ТОВ "Грос Компані" приймає як вклад до статутного капіталу нерухоме майно - 61/70 частин нежилого будинку - адміністративний (літ. "В, Г") за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, 10.
На підставі вказаного акта за позивачем зареєстровано право власності на зазначену частину будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з цього реєстру від 28.10.2020 № 229939409.
Позивач на обґрунтування позову також акцентував на тому, що з 20.07.2015 іпотека та обтяження нежилого будинку, які були накладені на підставі іпотечного договору від 05.02.2010, припинені, а нежилий будинок та/або його частина після набуття у власність позивача не відчужувався ним будь-яким способом та в іпотеку нікому не передавався, однак з  Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо про те, що в жовтні 2020 року нежилий будинок незаконним шляхом та поза волею позивача вибув з його власності. 
05.04.2020 між ПАТ "УПБ" і ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" був укладений договір № 81/1 купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Мурською Н. В., зареєстрованим в реєстрі за № 619. 
Згідно з цим договором ПАТ "УПБ" продав ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" майнові права щодо іпотеки нежилого будинку за іпотечним договором від 05.02.2010, який, як уже зазначалося, за доводами позивача, був припинений 20.07.2015.
На підставі вказаного договору 05.10.2020 було зареєстровано іпотеку та обтяження спірного нежилого будинку за іпотекодержателем - ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", а також право власності на об`єкт нерухомого майна за ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05.02.2010 (номер запису про право власності: 38517940; рішення ПН КМНО про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54423897 від 05.10.2020).
У подальшому, через 3 дні після державної реєстрації права власності на нежилий будинок за ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", це товариство здійснило відчуження нежилого будинку на користь ТОВ "Ріал Істейт М" шляхом внесення нежилого будинку до статутного капіталу ТОВ "Ріал Істейт М", номер запису про право власності: 38575677; рішення ПН КМНО Мурської Н. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54487070 від 08.10.2020.
08.10.2020 ТОВ "Ріал Істейт М" передало нежилий будинок в оренду ТОВ "Васильківський Таунхаус" (номер запису про інше речове право: 35878369; рішення ПН КМНО Мурської Н. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54487070 від 08.10.2020).
12.10.2020 позивач, з метою захисту свого порушеного права власності на 61/70 нежилого будинку, звернувся до Офісу протидії рейдерству Міністерства юстиції України зі скаргою від 13.10.2020 вх. № 30083-33-20 на зазначені реєстраційні дії з вимогою про їх скасування.                                        
У цей же день, 12.10.2020, на підставі повідомлення ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" від 12.10.2020, було знято зареєстроване обтяження нежилого будинку, а ТОВ "Ріал Істейт М" передало нежилий будинок в іпотеку ТОВ "КУ "Інвестиційна", на підставі іпотечного договору від 12.10.2020 № 1725, яким забезпечувалось виконання зобов`язань за договором фінансового кредиту від 12.10.2020, № 12/10-2020, укладеного між ТОВ "КУ "Інвестиційна" та ТОВ "Ріал Істейт М".
21.10.2020 проведено державну реєстрацію права власності на нежилий будинок за ТОВ "КУ "Інвестиційна". Підставою виникнення права вказано договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.10.2020 № 962. Номер запису про право власності: 38775000; рішення ПН КМНО Русанюк З. З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54700829 від 08.10.2020.
22.10.2020 за результатами розгляду скарги позивача, згідно з наказом Міністерства юстиції України від 27.10.2020 № 3744/5 було скасовано всі незаконні реєстраційні дії щодо протиправного вибуття 61/70 нежилого будинку з власності ТОВ "Грос Компані".
Вказаний наказ Міністерства юстиції України був скасований постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 у справі № 910/21222/20 (пункти 2, 4) та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі № 640/28423/20 (пункти 3, 5), оскільки на момент його винесення міністерством був наявний судовий спір щодо рішень реєстратора та спір про право власності на спірне майно, наявні судові спори виключають можливість розгляду скарги на дії реєстраторів Міністерством юстиції України, оскільки це не належить до його компетенції.
У звязку із тим, що внаслідок вказаних незаконних реєстраційних дій ТОВ "Грос Компані" було позбавлено права власності на спірний нежитловий будинок і станом на дату подання позовної заяви право власності на нього зареєстровано за ТОВ "КУ "Інвестиційна" та такий будинок перебуває в оренді у ТОВ "Васильківський Таунхаус", позивач (ТОВ  "Грос Компані") звернувся з позовом у цій справі, в якому, посилаючись на положення статей 16, 387, 388, 392, 1212 Цивільного кодексу України, просив витребувати з незаконного володіння ТОВ "КУ "Інвестиційна" та ТОВ "Васильківський Таунхаус" на свою користь 61/70 частини нежилого будинку - адміністративного (літ. "В, Г") за адресою: м.   Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, загальною площею 1468,5 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 691997680382) та визнати за ТОВ  "Грос Компані" право власності на вказану частину зазначеного нежилого будинку.
Заперечуючи проти позову, ТОВ "КУ "Інвестиційна" стверджувало про те, що спірна будівля перебувала в іпотеці у ПАТ "УПБ", а припинення іпотеки та внесення запису про припинення іпотеки відбулось на підставі нікчемних правочинів, а саме договору застави майнових прав          від 26.05.2015, міжбанківських кредитних договорів від 24.04.2015 № MM72121LG та від 29.04.2015 № MM72201LG, які були укладені між ПАТ "УПБ" і ПАТ "АВАНТ-БАНК", внаслідок чого наступні правочини з відчуження нежилого будинку, у тому числі, і внесення його до статутного капіталу позивача, за відсутності згоди іпотекодержателя - ПАТ "УПБ", так само є нікчемними.
Суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідач акцентував на тому, що 30.01.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 73/БТ "Про запровадження особливого режиму контролю діяльності за ПАТ "УПБ" та призначення куратора".
30.04.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 293/БТ, якою ПАТ "УПБ" віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку.
28.05.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 348, якою ПАТ "УПБ" віднесено до категорії неплатоспроможних.
20.07.2015 іпотека ПАТ "УПБ" щодо нежилого будинку, яка виникла на підставі іпотечного договору від 05.02.2010, була припинена на підставі листа нового іпотекодержателя - ПАТ "АВАНТ-БАНК", до якого права іпотекодержателя перейшли на підставі договору застави майнових прав від 26.05.2015, укладеного між ПАТ "АВАНТ-БАНК" і ПАТ "УПБ".
30.07.2015 право власності на предмет іпотеки в частці 9/70 перереєстровано з іпотекодавця на Релігійну організацію "Український католицький університет греко-католицької церкви" на підставі відповідного договору купівлі-продажу, а 27.06.2018 право власності на предмет іпотеки в частці 61/70 перереєстровано з ТОВ "Кристалл-Інвест" на позивача, у зв`язку з передачею вказаної частки нерухомості ТОВ "Кристалл-Інвест" як внеску до статутного капіталу ТОВ "Грос Компані".
27.04.2020 між ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" та ПАТ "УПБ" укладено договір № 81/1 купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання, відповідно до умов якого від ПАТ "УПБ" до ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" перейшли майнові права за низкою кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором та іпотечним договором від 05.10.2010, предметом іпотеки за яким був спірний нежилий будинок.
За доводами ТОВ "КУ "Інвестиційна", після набуття прав за вказаним договором ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" стало відомо, що 26.05.2015 між ПАТ "УПБ" і ПАТ "АВАНТ-БАНК" був укладений договір застави майнових прав, яким забезпечувалося належне виконання ПАТ "УПБ" вимог ПАТ "АВАНТ-БАНК", що випливають з міжбанківських кредитних договорів від 24.04.2015 № MM72121LG, від 29.04.2015 № MM72201LG, укладених між ПАТ "УПБ" (позичальник) та ПАТ "АВАНТ-БАНК" (кредитор). 
Враховуючи, що 28.05.2015 ПАТ "УПБ" визнано неплатоспроможним, а вартість кредитних ресурсів за цими міжбанківськими кредитними договорами на 100 % (тобто у 2 рази) перевищувала середньозважену вартість кредитних ресурсів на міжбанківському ринку на момент їх укладення, то такі договори є нікчемними із підстав, визначених у пункті 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (ПАТ "УПБ" набуло майно (кредит) за завищеними цінами). Крім того, укладений для забезпечення виконання зобов`язань за міжбанківськими кредитними договорами договір застави майнових прав є також нікчемним з підстав, передбачених у пункті 7 частини 3 вказаного Закону (умови договору застави майнових прав були спрямовані на надання переваг окремому кредитору - в цьому випадку ПАТ "АВАНТ-БАНК").
За доводами відповідача, оскільки державна реєстрація припинення іпотеки була проведена 20.07.2015 на підставі листа ПАТ "АВАНТ-БАНК", який набув прав кредитора (іпотекодержателя) замість ПАТ "УПБ" на підставі нікчемних правочинів, що не породжують жодних правових наслідків,  то припинення іпотеки не відбулося.
Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин правомірного набуття позивачем права власності на спірний об`єкт, зазначивши, що укладені між ПАТ "АВАНТ-БАНК" і ПАТ "УПБ"   договори міжбанківського кредиту і договір застави майнових прав є нікчемними в силу вимог закону, а отже, не породжували для сторін відповідних прав та/або обов`язків; за наслідками виконання цих нікчемних правочинів, ТОВ "Кристалл-Інвест" без достатніх правових підстав припинило іпотеку нерухомого майна згідно з листом іпотекодержателя - ПАТ "АВАНТ-БАНК" від 07.07.2015, та у подальшому передало його до статутного капіталу позивача як внесок. Зважаючи на те, що правочини, вчинені іпотекодавцем щодо відчуження переданого в іпотеку нерухомого майна без згоди іпотекодержателя є нікчемними, оскільки їх недійсність прямо встановлена законом, зокрема у статті 12 Закону України "Про іпотеку", то наступні правочини ТОВ "Кристалл-Інвест" з відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку, в тому числі,          правочин з передачі 61/70 частини нежилого будинку до статутного капіталу ТОВ "Грос Компані" за відсутності згоди іпотекодержателя - ПАТ "УПБ" теж є нікчемними. При цьому суд першої інстанції відхилив доводи позивача про погашення   заборгованості за кредитним договором від 10.10.2008, зобов`язання за яким забезпечувались переданим в іпотеку ТОВ "Кристалл-Інвест" будинком, з посиланням на те, що такі доводи спростовуються змістом аудиторського висновку щодо операцій в ПАТ "УПБ", згідно з яким заборгованість ТОВ "Київська будівельна компанія "Альянс" була погашена за рахунок депозиту ОСОБА_1 , а отримання коштів за депозитами достроково здійснювалися за нікчемними правочинами.
За висновком суду першої інстанції, у матеріалах справи немає доказів того, що правочини, на підставі яких відповідачами набувалися речові права на нежилий будинок, визнавалися судом недійсними, а також того, що їх недійсність встановлена законом, отже, як зазначив суд, позивач не довів факт того, що перехід права власності на спірне нерухоме майно до ТОВ "КУ "Інвестиційна" відбувся неправомірно. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у позові та задовольняючи позовні вимоги повністю, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про те, що правочини, на підставі яких ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" набуло спірне майно, визнані недійсними у судовому порядку, та, відповідно, не створюють юридичних наслідків, у тому числі і для кінцевого набувача - ТОВ "КУ "Інвестиційна", крім тих, що пов`язані з їх недійсністю; спірне нерухоме майно, вибуло  із володіння та користування позивача як власника поза його волею на підставі визнаного недійсним в судовому порядку правочину, а відповідачі не визнають право власності позивача на спірне майно.
В основу цих висновків суду апеляційної інстанції покладені обставини, встановлені судовим рішенням в іншій господарській справі № 910/8680/20 (рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у справі № 910/8680/20, залишене в силі постановою Верховного Суду від 13.10.2021), зокрема щодо недійсності договору купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020 № 81/1, укладеного між ПАТ "УПБ" і ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", в частині, що стосується, зокрема, договору про відкриття траншевої кредитної лінії від 10.10.2008 № 68, укладеного між ПАТ "УПБ" і ТОВ "Київська будівельна компанія "Альянс", іпотечного договору від 05.02.2010, укладеного між ПАТ "УПБ" і ТОВ "Кристалл-Інвест".
4.3. Проте колегія суддів вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними з огляду на таке.
4.4. Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Дійсно, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. 
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Не надається преюдиціального значення також обставинам, зазначеним у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов`язані з доказуванням (наведену правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 916/2066/15, від 17.04.2018 у справі №916/3170/14 та від 26.06.2018 у справі № 910/22867/15).
Як уже зазначалося, в основу оскарженої у справі постанови покладено висновок про те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у справі № 910/8680/20, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 13.10.2021, було визнано, зокрема, недійсним договір купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020 № 81/1, укладений між ПАТ "УПБ" і ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", в частині, що стосується, зокрема, договору про відкриття траншевої кредитної лінії від 10.10.2008 № 68, укладеного між ПАТ "УПБ" і ТОВ "Київська будівельна компанія "Альянс", іпотечного договору від 05.02.2010, укладеного між ПАТ "УПБ" і ТОВ "Кристалл-Інвест".
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарського процесуального кодексу України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 910/2360/19). 
Згідно з частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 названого Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У частині 1 статті 388 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
При цьому, до кола обставин, що підлягають доказуванню за віндикаційним позовом, належить, зокрема, встановлення судом факту виникнення (набуття) позивачем права власності на спірне майно, а отже, чи є особа власником індивідуально-визначеного майна, яке вона просить витребувати. Обов`язок доказування таких обставин покладається на позивача, в той час коли відповідач має право спростувати такі обставини.
Якщо позивач прагне набути або відновити втрачене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності (принцип реєстраційного підтвердження володіння, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89) та інші), то застосовуються способи захисту прав, які приводять до набуття позивачем володіння нерухомим майном, наприклад, віндикаційний позов (стаття 387 Цивільного кодексу України); позов про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), зокрема позов про витребування нерухомої речі у продавця, який відмовився передати річ (частина друга статті 665, частина 1 статті 620 Цивільного кодексу України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання недійсного правочину, тобто нікчемного або визнаного судом недійсним оспорюваного правочину (абзац другий частини 1 статті 216, частина 1, пункт 1 частини 3 статті 1212, частина 1 статті 1213 Цивільного кодексу України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання неукладеного правочину, чи в інших випадках набуття нерухомого майна без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (частина 1 статті 1212, частина 1 статті 1213 Цивільного кодексу України).
Зазначені способи захисту прав опосередковуються вимогами про витребування (повернення, стягнення) нерухомого майна. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном введення його у володіння полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95- 98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 146) та інших.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
За змістом статті 74 зазначеного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до положень статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Беручи до уваги наведені положення законодавства, виходячи з предмета та підстав позову у цій справі, що розглядається, колегія суддів вважає, що для правильного вирішення спору у ній, судом першочергово та достеменно мають бути встановлені обставини щодо підстав набуття (виникнення) у позивача права власності на спірне майно, те, чи є особа власником індивідуально-визначеного майна, яке вона просить витребувати, зважаючи на те, що правом на звернення з віндикаційним позовом наділений власник майна.
У наведеному випадку суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, і це зазначено у відзиві ТОВ "Васильківський Таунхаус" на касаційну скаргу, що на час ухвалення оскаржуваної постанови у справі, судовим рішенням у іншій господарській справі, а саме у постанові Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2022 у справі № 910/9010/21, встановлені обставини щодо нікчемності договорів, якими позивач обґрунтовував підстави набуття у власність спірного нерухомого майна.
Водночас, скасовуючи рішення місцевого господарського суду та задовольняючи позовні вимоги про витребування майна, звернуті до ТОВ  "Васильківський Таунхаус", апеляційний господарський суд не надав належної правової оцінки таким позовним вимогам, не врахував, що вказане товариство є лише орендарем спірного нерухомого майна, правовідносини з яким не підпадають під правове регулювання статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Поза тим, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України необхідно враховувати, що за змістом цієї норми судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №   914/904/17, від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16).
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
При цьому у пункті 83 постанови від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що передбачене у статті 392 Цивільного кодексу України правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.
Разом із тим, як зазначено у пунктах 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (на яку на обґрунтування підставі касаційного оскарження посилався скаржник у касаційній скарзі), задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Утім, апеляційний господарський суд, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, зазначені положення законодавства та висновки Верховного Суду не врахував, не з`ясував і в судовому рішенні не зазначив, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у наведеній частині.
Відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Зважаючи на викладене, висновок апеляційного господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову є передчасним.
З урахуванням наведеного підтвердилася наявність підстави для касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Допущені судом апеляційної інстанції порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (стаття 300 Господарського процесуального кодексу України). 
5.       Висновки Верховного Суду
5.1.     Згідно зі статтею     236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.2. За змістом частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
5.3. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
5.4. Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку з урахуванням викладеного в цій постанові та на підставі вказаних норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, а справу передати на новий апеляційний розгляд, з урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" задовольнити частково.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі № 910/17367/20 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                                       Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                                                    Н. О. Багай
                                                                                                              Ю. Я. Чумак