УХВАЛА

21 березня 2023 року 
м. Київ
cправа №  916/2244/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Колос І.Б. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",
представник позивача - Піун С.П., адвокат (довіреність від 26.12.2022 від 14-107),
відповідач - комунальне виробниче експлуатаційне підприємство "Подільськтеплокомуненерго",
представник відповідача - не з`явився,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 
на рішення господарського суду Одеської області від 14.11.2022 (головуючий суддя Степанова Л.В.) 
постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від  02.02.2023 (головуючий Савицький Я.Ф., судді: Колоколов С.І., Разюк Г.П.)
у справі № 916/2244/21
за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія) 
до комунального виробничого експлуатаційного підприємства "Подільськтеплокомуненерго" (далі - Підприємство)
про стягнення 2 045 253,16 грн.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулась до суду з позовом до Підприємства про стягнення                                 6 045 253,16 грн, у тому числі 4 000 000,00 грн основного боргу, 345 788,24 грн пені, 492 448,70 грн 3% річних, 1 207 016,22 грн інфляційних витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Підприємством умов укладеного сторонами договору постачання природного газу від 20.10.2019                     № 7705/1920-ТЕ-23 (далі - Договір). 
Рішенням господарського суду Одеської області від 14.11.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від  02.02.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" від 03.11.2016       № 1730-VIII (далі - Закон № 1730-VIII), відповідно до якого нараховані заборгованість неустойка, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню (частина перша статті 7 Закону № 1730-VIII, у редакції Законів України: ?Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу? від 14.07.2021 № 1639-IX та ?Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування? від 29.07.2022 № 2479-IX).
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, поклав судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 30 678,80 грн на Компанію.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині розподілу судових витрат, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень в частині розподілу судових витрат не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду, яка ухвалена в іншій справі у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та у скасованій частині ухвалити нове рішення, яким покласти на Підприємство судові витрати у справі, а саме, стягнути з Підприємства на користь Компанії судовий збір за подання до суду позовної заяви в розмірі 30 678,80 грн.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21 щодо застосуванням статті 129 ГПК України [щодо покладання судового збору за подання до суду позовної заяви на відповідача (Підприємство)] у подібних правовідносинах.
Верховний Суд зазначає, що з касаційної скарги Компанії вбачається, що вона не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині розподілу судових витрат, а саме судового збору за подання до суду позовної заяви, тобто Компанією у касаційному порядку оскаржуються рішення судів попередніх інстанцій саме в частині розподілу судових витрат за подання позовної заяви. 
Від Підприємства відзив на касаційну скаргу не надходив.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Компанії, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Компанія у касаційній скарзі посилається на те, що ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21 щодо застосуванням статті 129 ГПК України [щодо покладання судового збору за подання до суду позовної заяви на відповідача (Підприємство)] у подібних правовідносинах.
При цьому під час підготовки справи до розгляду Верховним Судом було проаналізовано зміст судових рішень, прийнятих у справі № 910/10159/21, та встановлено, що правовідносини у вказаній справі і у даній справі № 916/2244/21 є подібними, оскільки у справі № 910/10159/21 судами було встановлено, що відмова в позові у даній справі зумовлена не тим, що позивачем не доведено підстав та обставин позову, а тому, що в процесі розгляду справи набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" № 1639-ІХ від 14.07.2021 (далі - Закон № 1639-ІХ), на підставі якого відповідача звільнено від виконання обов`язку зі сплаті на користь позивача неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ. При цьому позовну заяву АТ ?НАК "Нафтогаз України? у даній справі було одержано господарським судом міста Києва 23.06.2021, тобто, задовго до дати ухвалення та набрання чинності наведеним Законом України.
У той час як у даній справі № 916/2244/21 апеляційним судом зазначено, що Підприємство, зокрема, посилалось на те, що фактично на момент звернення Компанії з позовною заявою до суду 26.07.2021 вже був прийнятий Закон № 1639-ІХ, яким внесені зміни до Закону № 1730-VIII. Однак, не зважаючи на гарантії від законодавця про отримання коштів за усіма договірними зобов`язаннями на суму 29 667 151,00 грн, Компанія звернулася до суду в частині договірних відносин на суму 4 000 000,00 грн, що призвело до витрат часу суду та коштів позивача та відповідача, який не має можливості впливати на кошти на спеціальних рахунках, які надходять від споживачів послуг на тепло, обов`язкове відкриття яких передбачено постановою Кабінету Міністрів України про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки від 18.06.2014 № 217.
Тобто у вказаних справах були встановлені різні обставини, а саме звернення з позовом в одному випадку до прийняття Закону № 1639-ІХ, а в іншому - після прийняття Закону № 1639-ІХ.
Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                             № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
У Х В А Л И В :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Одеської області від 14.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від  02.02.2023 у справі № 916/2244/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                              І. Колос
Суддя                                                                                                             В. Селіваненко