УХВАЛА

17 лютого 2023 року 
м. Київ
cправа №  910/12774/21 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:
Кондратової І.Д.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства "Автоентерпрайз"

на рішення Господарського суду міста Києва 
(суддя Головіна К.І.)
від 23.06.2022
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Михальська Ю.Б., судді -  Скрипка  І.М.,  Тищенко А.І.)
від 13.12.2022

у справі за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"
до Приватного підприємства "Автоентерпрайз"
про стягнення 127 050,00 грн,
та за зустрічним позовом    Приватного підприємства "Автоентерпрайз"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"
про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

1.          У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Автоентерпрайз" (далі -  Підприємство) про стягнення 127 050,00 грн штрафу.

2.          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Підприємством зобов`язань за Договором про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019 (далі - Договір), а саме зобов`язання щодо забезпечення підключення обладнання, визначеного в Акті приймання-передачі від 12.07.2019, до електричної мережі, що, як наслідок, позбавило Товариства можливості використати таке обладнання у господарській діяльності, внаслідок чого виникли передбачені пунктом 5.4. Договору підстави для стягнення з відповідача штрафу за період з 11.09.2020 по 26.11.2020 в сумі 127 050,00 грн.

3.          Також Підприємство звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом (із урахуванням уточнення зустрічного позову від 13.10.2021) до Товариства про визнання недійсним Договору.

4.          Зустрічний позов обґрунтований тим, що Договір, дублікат якого надано суду, укладено зі сторони Підприємства Пальшиним Ю.І., який є фактично власником та засновником Товариства, тому такий Договір підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 232 Цивільного кодексу України (правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості), частини другої статті 235 Цивільного кодексу України (правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили), частин першої та другої статті 234 цього Кодексу (фіктивний правочин).

5.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022, первісний позов задоволено. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства штраф у сумі 127 050, 00 грн та судовий збір у сумі 2 270, 00 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

6.          Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що факт порушення Підприємством умов Договору встановлений судом у справі № 910/13873/20 має преюдиціальне значення і не потребує повторного доказування у цій справі згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України. Оскільки, порушення Договору, встановлене у справі № 910/13873/20, Підприємством у подальшому не було усунуте та на час розгляду справи, яка переглядається, використання позивачем обладнання після його відключення (22.05.2020) не відновлено, первісні позовні вимоги Товариства про сплату штрафу за період з 11.09.2020 по 26.11.2020, є правомірними; розрахунок здійснений відповідно до формули, наведеної у п. 5.4 Договору, тому підлягають задоволенню у заявленій сумі.
Щодо зустрічної позовної вимоги  суд встановив, що представник Пальшин Ю.І. мав право укладати Договір від імені Підприємства на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором цього Підприємства Ніконовим Д. А. Сторони уклали Договір з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, тому доводи Підприємства про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

7.          03.02.2023 Підприємство звернулося з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.          Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

9.           Згідно з пунктом 5 частини  другої  статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

10.          Зі змісту касаційної скарги вбачається, що підставами касаційного оскарження скаржник вважає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
-          суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України);
-          суди прийняли рішення про права, інтереси та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України; пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України);
-          суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України; пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України);
-          відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, щодо юридичної сили дублікату господарського договору, не посвідченого нотаріально (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

11.          Верховний Суд звертає увагу, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 2 пункту 5  частини другої статті 290 цього Кодексу).

12.          У цьому випадку необхідно чітко вказати: 
-          норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні;
-          навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; 
-          навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; 
-          обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

13.          При цьому, обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.

14.          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

15.          Так, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми, зокрема:
-          частини першої статті 238 ЦК України, оскільки дійшли помилкового висновку щодо наявності у Пальшина Ю.І. повноважень на укладення оспорюваного договору, та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.09.2022 у справі № 911/731/18, від 22.02.2022 у справі № 18/257, від 04.12.2018 у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100), від 10.02.2021 у справі № 6/1-1, від 24.05.2022 у справі № 910/19998/20; 
-          частини першої статті 237, частини першої та третьої статті 244 ЦК України та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08.12.2021 у справі № 910/5953/17,  від 09.03.2021 у справі № 754/5827/19; 
-          статті 241 ЦК України, оскільки суди дійшли помилкового висновку щодо схвалення правочину, та не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 910/28082/14, постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/2030/18, від 14.08.2018 у справі № 910/15151/17;
-          статті 232 та частини третьої статті 238 ЦК України, оскільки укладення Пальшиним Ю.І. від імені Підприємства оспорюваного договору було всупереч інтересам довірителя, в інтересах Товариства та у своїх власних інтересах, суди не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц, Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 909/276/21, від 01.12.2021 у справі № 908/3467/19, від 25.09.2019 у справі № 727/3501/16-ц, від 10.11.2021 у справі № 757/50762/18-ц, від 31.05.2022 у справі № 638/20248/19 (провадження № 61-19696св21), від 29.08.2018 у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18); від 21.02.2020 у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19), від 05.07.2022 у справі № 911/3448/20;
-          статті 231 ГК України, оскільки суди дійшли помилкового висновку, що неустойка, визначена у п. 5.4 Договору, і яка обчислюється за кожен день невиконання зобов`язання, є штрафом, а не пенею, та помилково стягнули пеню, яка обчислена не в процентному співвідношенні до суми невиконаного майнового зобов`язання, а в твердій грошовій сумі за кожний день прострочення, та не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/821/20, від 08.02.2022 у справі № 903/261/21;
-           частини шостої статті 232 ГК України, оскільки не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі № 916/612/19, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, щодо обмеження неустойки 6 місяцями та порядку обчислення цього строку;
-          частини першої статті 3 ЦК України, оскільки не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 910/5953/17, від 28.09.2022 у справі № 916/2302/21, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18,  Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо стандарту поведінки розумного і добросовісного підприємця.
Однак, у касаційній скарзі скаржник не наводить обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справах, в яких Верховний Суд виклав свої висновки.

16.          Також у касаційній скарзі скаржник посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/21039/20, від 19.01.2022 у справі № 911/841/20, Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, проте не зазначає, які саме норми права застосували та/або не застосували суди попередніх інстанцій без урахування висновків, викладених у вищезазначених постановах Верховного Суду, а також не наводить обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справах, в яких Верховний Суд виклав свої висновки.

17.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду з питання використання як доказу дублікату договору за відсутності його оригіналу. Скаржник вважає, що дублікат договору від 12.07.2019 не може бути належним доказом існування правовідносин між сторонами. Посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Підприємство зазначає, що потребують правового висновку Верховного Суду питання застосування норм права щодо:
1) чи може вважатись оригіналом господарського договору його дублікат, якщо договір не був посвідчений нотаріально, одна із сторін заперечує наявність такого договору, і матеріалами справи не підтверджується ані відповідність цього  дублікату оригіналу, ані існування договору взагалі;
2) на кого має покладатись обов`язок доведення існування оригіналу договору, відповідність змісту дублікату договору його оригіналу, та виготовлення цього дублікату в межах дії довіреності, виданої представнику, якщо контрагент за договором не звертався до іншої сторони за виготовленням копії втраченого договору, а звернувся до представника, строк повноважень якого обмежений строком виданої довіреності;
3) чи підлягає визнанню недійсним дублікат договору, якщо оригінал договору відсутній і одна із сторін заперечує факт існування договору, однак при цьому дублікат вже спричинив для однієї зі сторін несприятливі наслідки; або порушене право сторони підлягає захисту в інший спосіб.

18.          У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.

19.          Натомість, скаржник не зазначає, щодо якої саме норми права необхідно сформувати висновок Верховного Суду, зважаючи на повноваження суду касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України.

20.          Наведені недоліки щодо змісту касаційної скарги є підставою для залишення її без руху, із наданням скаржникові строку на приведення касаційної скарги у відповідність до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.

21.          Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 

Керуючись нормами статей 174, 234, 288, пункту 5 частини другої статті 290, частини другої статті 292 ГПК  України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.          Касаційну скаргу Приватного підприємства "Автоентерпрайз" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 у справі № 910/12774/21 залишити без руху.

2.          Встановити скаржнику строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків касаційної скарги таким способом:

-          привести касаційну скаргу у відповідність до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції, з урахуванням недоліків, визначених у пунктах 15-16, 17-19 цієї ухвали;

-          уточнену редакцію касаційної скарги, подану на виконання приписів цієї ухвали, необхідно також надіслати іншим учасникам справи, надавши суду докази такого надіслання.

3.          Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, касаційна скарга в частині вважатиметься неподаною та буде повернута.

4.          Роз`яснити учасникам справи, що з 05 жовтня 2021 року офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим, відповідно до частини шостої статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                         І. Кондратова