ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року
м. Київ

cправа № 826/16328/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Багай Н.О., Рогач Л.І.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Анисс"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2022 (колегія суддів у складі: Чорногуз М.Г. - головуючий, Агрикова О.В., Козир Т.П.) та рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 (суддя Усатенко І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Анисс"
до Київської міської ради
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1). Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд»; 2). Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Дарницького району міста Києва
про визнання протиправним та скасування рішення
за участі:
позивача: Дубовський П.В. (адвокат)
відповідача: Пилипчук І.І. (самопредставництво)

ВСТАНОВИВ:
1.          Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1          Товариство з обмеженою відповідальністю "Анисс" звернулося до суду з позовом до Київської міської ради, у якому, уточнивши свої вимоги, просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.03.2018 №  377/4441 «Про надання статусу парку земельній ділянці орієнтовною площею 189476,36 кв.м, розташованій навколо озера Сонячне на вулиці Ревуцького в Дарницькому районі міста Києва» (далі - Рішення).
1.2          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваним рішенням порушено право позивача на отримання у користування земельної ділянки для обслуговування нерухомого майна, яке є власністю позивача.
2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1          Суди розглядали справу неодноразово.
2.2          Останнім рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2022, в позові відмовлено.
2.3          Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не дотримано процедури визначеної земельним законодавством щодо виготовлення та погодження проекту землеустрою, не надано доказів оформлення належним чином право користування земельною ділянкою на якій знаходиться належне позивачу нерухоме майно, а також позивачем обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним, оскільки він не призведе до оформлення права користування земельною ділянкою на якій розміщено нерухоме майно та Рішення не перешкоджає позивачу користуватись нерухомим майном.
3.          Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1          У касаційній скарзі заявник просить скасувати вище вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
3.2          На обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №  914/2057/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №  200/606/18. Також позивач вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та суди не дослідили зібрані у справі докази.
3.3          Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційне провадження у справі в частині касаційного оскарження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити, а в іншій частині залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
4.          Мотивувальна частина
4.1          Суди встановили, що позивач є власником нежитлової будівлі (літ.А) закладу громадського харчування загальною площею 973 кв.м за адресою: м. Київ, вул.  Ревуцького, буд. 2-Г відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 22115765 від 26.05.2014 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 140386227 від 05.10.2018.
4.2          Листом від 17.01.2017 №  596/10/26-51-12-03-19 Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві надано інформацію про те, що позивач зареєстрований платником земельного податку з 12.04.2013 за земельну ділянку, яка розташована по вул. Ревуцького, 2-Г у Дарницькому районі міста Києва.
4.3          Позивач звернувся до відповідача з клопотанням від 24.10.2016 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки, розташованої по вулиці Ревуцького, 2-Г, орієнтовною площею 0,3 га з цільовим призначенням - експлуатація закладу громадського харчування та благоустрій території.
4.4          Повідомленням №  7 від 09.12.2016 позивач поінформував відповідача про те, що замовлено розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вулиці Ревуцького, 2-Г. До повідомлення долучено договір на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
4.5          В матеріалах справи міститься копія завдання на проектування №  ЗВП-3071 та план-схема з визначенням орієнтовних меж і місця розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,29 га в м. Києві по вул. Ревуцького, 2-Г.
4.6          Рішенням надано статус парку земельній ділянці орієнтовною площею 189476,36 кв.м, розташованій навколо озера Сонячне на вулиці Ревуцького в Дарницькому районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:63:292:001), межі якої зазначені в додатку до цього рішення (пункт 1 рішення).
4.7          Пунктами 2.1, 2.2 Рішення доручено Комунальному підприємству по утриманню зелених насаджень Дарницького району м. Києва вжити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування та його державної реєстрації на земельну ділянку, вказану у пункті 1 даного рішення. Київському комунальному об`єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» доручено здійснити організаційно-правові дії щодо благоустрою земельної ділянки, визначеної пунктом 1 Рішення (пункт 3 рішення).
4.8          Рішення оприлюднено в газеті «Хрещатик» від 23.05.2018 №  55 (5106).
4.9          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.10          Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.11          У касаційній скарзі заявник посилається на те, що судом не враховано висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №  914/2057/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №  200/606/18.
4.12          Щодо цих доводів скаржника суд зазначає наступне.
4.13          Приймаючи постанову від 22.02.2022 у справі №  914/2057/18 Верховний Суд виходив із встановлених судами обставин справи про те, що площа земельної ділянки, визначена в ухвалі міської ради, входить в межі земельної ділянки, необхідної для обслуговування об`єктів нерухомості позивача.
4.14          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №  200/606/18 вказано, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
4.15          У справі, що переглядається у касаційному порядку, судові рішення мотивовані, зокрема, тим, що земельна ділянка, на якій знаходиться належне позивачу нерухоме майно, не була сформована та виділена йому згідно з вимогами чинного законодавства, а також ним не доведений розмір земельної ділянки, необхідний для експлуатації та обслуговування цього майна. Відповідно суди зазначили про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним оскільки не призведе до оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, а саме спірне рішення як таке не перешкоджає позивачу користуватися його нерухомим майном.
4.16          Колегія суддів зазначає, що вказані вище доводи, викладені у касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження, виходячи із нижче наведеного.
4.17          Касаційна скарга подана позивачем також з посиланням на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, та суди не дослідили зібрані у справі докази.
4.18          Щодо цих доводів скаржника, та щодо доводів про не врахування висновку Верховного Суду, викладеного у вищенаведених постановах Верховного Суду, суд зазначає наступне.
4.19          Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
4.20          У даній справі позов був поданий до суду адміністративної юрисдикції і згідно пункту 2 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
4.21          Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
4.22          Отже, у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.
4.23          Підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
4.24          Положенням частини другої статті 120 Земельного кодексу України, у редакції на час реєстрації за позивачем права власності, визначено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
4.25          Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
4.26          Оскільки при вирішенні спору у даній справі судами не встановлено і позивач не посилався та не доводив того, що належне йому нерухоме майно розміщено на земельній ділянці, яка б перебувала у користуванні попереднього землекористувача, до позивача не могло перейти право користування земельною ділянкою на підставі статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України, тому доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими.
4.27          Порядок надання земельних ділянок державної та комунальної власності в користування регулюється статтями 123, 124 Земельного кодексу України та полягає в такому:
4.28          -особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки, звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; у клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення, додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки;
4.29          -відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає у місячний строк клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні;
4.30          -за замовленням заінтересованої особи спеціалізованою організацією розробляється проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який погоджується в порядку статті 1861 Земельного кодексу України;
4.31          -орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання земельної ділянки в користування, яким затверджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
4.32          -передача в оренду земельної ділянки здійснюється на підставі такого рішення шляхом укладення договору оренди.
4.33          Земельне законодавство вимагає оформлення права користування земельною ділянкою комунальної власності за певною процедурою, початковим етапом якої є надання органом місцевого самоврядування дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
4.34          Згідно частини п`ятої статті 158 Земельного кодексу України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.
4.35          Пунктом 2.1 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, які затверджені наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 10.04.2006 N 105 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 27.07.2006 за №  880/12754 (далі - Правила) визначено, що парк - самостійний архітектурно-організаційний комплекс площею понад 2 га, який виконує санітарно-гігієнічні функції та призначений для короткочасного відпочинку населення.
4.36          Згідно з пунктом 3.1 Правил до об`єктів благоустрою у сфері зеленого господарства населених пунктів належать, зокрема, парки.
4.37          Відповідно до пункту 5.3 Правил на території об`єктів відповідно до містобудівної документації можуть бути розташовані будівлі та споруди торговельного, соціально-культурного, спортивного та іншого призначення. Власники цих будівель та споруд зобов`язані забезпечити належне утримання наданої їм земельної ділянки, а також на умовах договору, укладеного з балансоутримувачем, забезпечувати належне утримання закріпленої за ними прилеглої території або брати пайову участь в утриманні об`єкта.
4.38          Із встановлених судами обставин справи вбачається, що пунктом 1 Рішення надано статус парку земельній ділянці орієнтовною площею 189476,36 кв.м, розташованій навколо озера Сонячне по вулиці Ревуцького в Дарницькому районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:63:292:001), межі якої зазначені в додатку цього рішення.
4.39          Отже, вище наведений пункт Рішення жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що виключає правові підстави для визнання його протиправним та скасування.
4.40          Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині визнання протиправним та скасування пункту 1 Рішення.
4.41          Крім того, у справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач, намагаючись оформити право користування земельною ділянкою по вулиці Ревуцького, 2-Г у м.  Києві, на якій розташоване його нерухоме майно, 24.10.2016 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3 га. Проте, 22.03.2018 відповідач прийняв Рішення, яким надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 189476,36 кв.м власному комунальному підприємству (третій особі у справі).
4.42          Відмовляючи у позові суди виходили, зокрема, із того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.
4.43          Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
4.44          Поняття охоронюваного законом інтересу в логічно-смисловому зв`язку з поняттям суб`єктивного права визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
4.45          Безпосереднє згадування в нормах права інтересів особи як об`єкта правового захисту в певній мірі прирівнює їх до суб`єктивних прав. Тобто законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами, можна розглядати як доправову категорію, у якій інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як «суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому».
4.46          Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20.
4.47          Зважаючи на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про неналежно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є незаконними та такими, що не відповідають судовій практиці, яка є сталою.
4.48          Обмежившись лише формальним посиланням на те, що Рішення не перешкоджає позивачу користуватись нерухомим майном, на порушення вимог статей 86, 104 ГПК України суди не надали оцінки усім наявним у справі доказам, зокрема копії завдання на проектування №  ЗВП-3071 та план-схемі з визначенням орієнтовних меж і місця розташування земельної ділянки, яка є додатком до завдання на проектування №  ЗВП-3071 (том 1).
4.49          Отже, аргументи, викладені у касаційній скарзі про незаконність судових рішень, знайшли своє часткове підтвердження, а висновки судів про наявність правових підстав для відмови у позові в частині визнання протиправним та скасування пункту 2 Рішення є передчасними.
4.50          Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5).
4.51          Зазначеним вимогам норм права судові рішення у вказаній вище частині не відповідають.
4.52          За вказаних обставин судові рішення в частині відмови у позові про визнання протиправним та скасування пункту 2 Рішення підлягають скасуванню, а справу у цій частині належить передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
4.53          Щодо посилання скаржника у касаційній скарзі на не надання судами оцінки усім наявним у справі доказам, зокрема, відповіді Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» на адвокатський запит позивача які надані позивачем, слід зазначити наступне.
4.54          З матеріалів справи вбачається, що цей доказ скаржником було подано до суду першої інстанції разом з іншими доказами 12.09.2022 і у цей же день прийнято оскаржене у касаційному порядку рішення Господарського суду міста Києва.
4.55          Згідно частини 4 статті 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно частини 8 цієї статті докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 9 цієї статті визначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. У матеріалах справи відсутні підтвердження надсилання (надання) копій вказаного доказу іншим учасникам справи, отже такий доказ згідно наведеної норми права суд не повинен був брати до уваги.
4.56          В іншій частині правові підстави для скасування судових рішень відсутні.
4.57          Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід врахувати викладене, всебічно, повно й об`єктивно встановити обставини справи та вирішити спір згідно із вимогами чинного законодавства.
4.58          Відповідно до приписів статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі, в тому числі й сплачених за подання апеляційних та/або касаційних скарг, оскільки за результатами розгляду касаційних скарг спір у даній справі не вирішено, має здійснюватися господарським судом, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Анисс» задовольнити частково.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 у справі №  826/16328/18 в частині відмови у позові про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення Київської міської ради від 22.03.2018 №  377/4441 «Про надання статусу парку земельній ділянці орієнтовною площею 189476,36 кв.м, розташованій навколо озера Сонячне на вулиці Ревуцького в Дарницькому районі міста Києва» скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2022 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський

Судді                                                                                          Н.О. Багай

                                                                                          Л.І. Рогач