ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року 
м. Київ

Справа № 908/3077/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Банаська О. О. - головуючого, Білоуса В. В., Картере В. І.,
за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.,

за участю представників:
ОСОБА_1 : Панченко О. В. (в режимі відеоконференції),
арбітражного керуючого Венської Оксани Олександрівни (особисто, в режимі відеоконференції),
ОСОБА_2 : Куси Л. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.08.2022
у складі колегії суддів: Мороза В. Ф. - головуючого, Кузнецова В. О.,                      Чередка А. Є.
у справі за заявою  ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРЕЯ-Д"
про банкрутство

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Вступ

1. Господарським судом у справі про банкрутство Товариства прийнято постанову про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у зв`язку із встановленням ознак неплатоспроможності боржника, оскільки вартість його майна (квартири) менша за суму вимог єдиного кредитора.

2. Фізична особа, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та вважаючи, що наведеним судовим рішенням місцевого господарського суду вирішено питання про її права та інтереси через наявність спору щодо належної їй на праві власності квартири, яка є єдиним майном боржника, оскаржила зазначену постанову суду першої інстанції в апеляційному порядку.

3. Апеляційний господарський задовольнив апеляційну скаргу Фізичної особи та скасував оскаржену постанову місцевого господарського суду. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Фізична особа має право на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, оскільки оскарженим судовим рішенням, із урахуванням наявного спору щодо майнових прав на квартиру, яка є єдиним майном боржника, вирішено питання про права та обов`язки скаржника.

4. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглядаючи касаційну скаргу, має вирішити питання про те:
- кому належить право на апеляційне оскарження судових рішень у справі про банкрутство?
- у який спосіб має бути захищене та відновлене право особи, спірне майно якої включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника та чи наявне в такої особи право на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури?

5. Суд вважає помилковим та передчасним здійснення перегляду апеляційним господарським судом за апеляційною скаргою Фізичної особи постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, виходячи з такого.

Короткий зміст обставин, які передували зверненню ОСОБА_2 з апеляційною скаргою до суду та її зміст

6. Господарським судом Запорізької області здійснюється провадження у  справі № 908/3077/21 за заявою ОСОБА_1                                (далі - ОСОБА_1 , ініціюючий кредитор, скаржник) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРЕЯ-Д" (далі - ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д", боржник) про банкрутство, відкрите ухвалою від 11.11.2021.

7. 11.11.2021 оприлюднено повідомлення про відкриття справи про банкрутство ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" за № 67589 за наслідком чого до суду першої інстанції в порядку статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника не надійшло.

8. Постановою від 20.01.2022 Господарський суд Запорізької області припинив процедуру розпорядження майном боржника; припинив повноваження розпорядника майна ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" арбітражного керуючого Венської Оксани Олександрівни (далі - арбітражний керуючий Венська О. О.); визнав                     ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" банкрутом; відкрив ліквідаційну процедуру; ліквідатором             ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" призначив арбітражного керуючого Венську О. О.

9. Постанова суду першої інстанції мотивована недостатністю майна боржника для задоволення вимог кредиторів, оскільки згідно проведеної інвентаризації, у ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" наявна кредиторська заборгованість у розмірі 8 309 561,58 грн, в той час як вартість його активів, а саме: квартири АДРЕСА_1  (далі - квартира) згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12.11.2021 становить 5 400 000,00 грн.

10. 07.02.2022 ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) звернулася до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на постанову Господарського суду Запорізької області від 20.01.2022, в якій просила: поновити пропущений строк на апеляційне оскарження та скасувати оскаржену постанову суду першої інстанції; справу направити до суду першої інстанції для розгляду на стадію розпорядження майном.

11. В обґрунтування доводів апеляційної скарги та права на апеляційне оскарження наведеної постанови суду першої інстанції ОСОБА_2 , зокрема, зазначила про помилковість висновків суду першої інстанції щодо вартості активів боржника - квартири, яка є значно вищою та вирішення оскарженим судовим рішенням питання про її права, інтереси та обов`язки з огляду на наявність спору щодо нерухомого майна та набуття нею права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2010, про що 11.03.2011 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зроблено відповідний запис.

Короткий зміст клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 . 

12. 16.05.2022 до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

13. Клопотання ОСОБА_1 мотивовано відсутністю у ОСОБА_2 права на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, оскільки наявність у неї інтересу, який ґрунтується на факті внесення нерухомого майна (квартири) до статутного капіталу боржника, не надає право на апеляційне оскарження постанови місцевого господарського суду про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, адже вона не є учасником справи про банкрутство, що в свою чергу не позбавляє її можливості захисту прав та законних інтересів у належний спосіб в рамках справи про банкрутство.

Короткий зміст постанови апеляційного господарського суду

14. Постановою від 22.08.2022 Центральний апеляційний господарський суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 ; постанову Господарського суду Запорізької області від 20.01.2022 скасував; справу передав до суду першої інстанції для продовження розгляду на стадію розпорядження майном боржника. 

15. Апеляційний господарський суд врахував, що право власності на нерухоме майно (квартиру) було зареєстровано за ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2021 № 60139370, яке прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І. О. При цьому законність дій щодо набуття майнових прав на квартиру банкрутом наразі оспорюється ОСОБА_2 та є предметом розгляду в рамках кримінального провадження № 12021100060001732, в якому триває досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), де ОСОБА_2 має статус потерпілої. 

16. Як зазначив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_2 набула право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2010, про що 11.03.2011 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зроблено відповідний запис. 

17. Водночас, на підставі висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України від 16.11.2021, 18.11.2021 Міністерство юстиції України видало наказ          № 4171/5 "Про задоволення скарги", яким задовольнило скаргу ОСОБА_2 від 03.11.2021 та скасувало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2021 № 60139370, на підставі якого право власності на квартиру було зареєстровано за ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д". 

18. Законність наказу Міністерства юстиції України від 18.11.2021 № 4171/5 перевірялася в судовому порядку у справі № 640/35568/21, за наслідком чого, він не скасований судом та є чинним станом на день прийняття цієї постанови. 

19. Апеляційний господарський суд зауважив, що згідно пояснень               ОСОБА_2 наказ від 18.11.2021 № 4171/5 виконаний не був, та відновлення запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, за яким вона значилась власником квартири на цей час ще не відбулося через здійснену процедуру його оскарження та наявну судову заборону.

20. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_2 подала до Господарського суду Запорізької області позовну заяву до ОСОБА_3 ,              ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д", треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кравченко С. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Біловар І. О., про визнання довіреності неукладеною та витребування майна - квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння. 

21. За наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявність дійсного спору щодо майнових прав на нерухоме майно - квартиру, яка за результатом проведеної інвентаризації є єдиним активом банкрута, за рахунок якого може бути задоволено кредиторські вимоги, при чинному наказі Міністерство юстиції України № 4171/5 від 18.11.2021 про скасування запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про зареєстроване право власності на квартиру за ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д", правомірність набуття яким квартири оскаржується ОСОБА_2 , свідчить про вирішення оскарженою постановою Господарського суду Запорізької області від 20.01.2022 в її мотивувальній частині питання про майнові права та інтереси                  ОСОБА_2 , без урахування вищенаведених фактичних обставин та без її залучення до участі у справі.

22. До того ж, як зауважив апеляційний господарський суд, за наслідком визнання ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, створюється потенційна можливість реалізації активів боржника, до яких наразі належить лише спірна квартира, в порядку проведення аукціону, що також може вплинути на обсяг прав та обов`язків ОСОБА_2 щодо квартири, оскільки згідно частини сімнадцятої статті 39 КУзПБ провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог

23. 05.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду                          від 22.08.2022, в якій просить оскаржене судове рішення апеляційного господарського суду скасувати та залишити в силі постанову Господарського суду Запорізької області від 20.01.2022. 
Рух касаційної скарги

24. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                                 № 908/3077/21 визначено колегію суддів у складі: Банаська О. О. - головуючого), Картере В. І., Пєскова В. Г., що підтверджується протоколом розподілу судової справи між суддями від 05.09.2022.

25. 06.09.2022 Верховний Суд постановив ухвалу, якою залишив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням скаржнику строку на усунення її недоліків.

26. Ухвалою від 27.09.2022 Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі № 908/3077/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного господарського суду від 22.08.2022; призначив розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на 20.10.2022; надав учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 11.10.2022.

27. 20.10.2022 Верховний Суд постановив ухвалу, якою зупинив касаційне провадження у справі № 908/3077/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.08.2022 до оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/976/19.

28. У зв`язку перебуванням судді Пєскова В. Г. у відпустці, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 908/3077/21 визначено колегію суддів у складі: Банаська О. О. - головуючого, Білоуса В. В., Картере В. І., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2023.

29. Ухвалою від 23.02.2023 Верховний Суд прийняв справу № 908/3077/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на оскаржену постанову суду апеляційної інстанції до провадження; поновив касаційне провадження у                                справі № 908/3077/21; призначив розгляд справи касаційною скаргою                    ОСОБА_5 на 09.03.2023.

30. У судове засідання 09.03.2023 в судове засідання в режимі відеоконференції з`явилися представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та арбітражний керуючий Венська О. О. (особисто), які надали усні пояснення щодо поданої ОСОБА_6 касаційної скарги. При цьому представник ОСОБА_2 не підтримала надіслане нею на електронну адресу суду 09.03.2023 клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та просила суд залишити його без задоволення, з урахуванням чого суд постановив ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, якою залишив клопотання представника ОСОБА_2 без задоволення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
( ОСОБА_1 )

31.  ОСОБА_1 в обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначаючи, зокрема, таке:
- суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу особи, яка не є учасником справи про банкрутство;
- апеляційний господарський суд в оскарженій постанові не навів мотивів за яких ОСОБА_2 є особою, яка має процесуальну дієздатність на подачу апеляційної скарги на постанову про визнання боржника банкрутом та не навів підстав незадоволення поданої ініціюючим кредитором заяви про закриття апеляційного провадження;
- суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі повинна була довести, що оскаржене судове рішення може вплинути на її права та (або) обов`язки, та (або) інтереси. Постанова суду апеляційної інстанції не містить висновки ні про права, ні про інтереси чи обов`язки ОСОБА_2 ;
- висновки апеляційного господарського суду є суперечливими, оскільки в оскарженій постанові суду першої інстанції не йдеться про права та обов`язки ОСОБА_2 або дії щодо її майна;
- висновки суду апеляційної інстанції щодо вартості майна жодним чином не впливають на хід процедури банкрутства;
- суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок від 02.02.2022 про вартість майна складений на замовлення ОСОБА_2 , який був виготовлений після прийняття місцевим господарським судом оскарженої постанови.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

( ОСОБА_2 )

32. ОСОБА_2 у поданому до суду відзиві на касаційну скаргу просить суд залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції -  без змін зазначаючи, зокрема, таке:
- апеляційний господарський суд у мотивувальній частині оскарженої постанови врахував висновки Верховного Суду, на якій посилається скаржник у поданій ним касаційній скарзі;
- суд апеляційної інстанції належним чином дослідив та встановив вирішення місцевим господарським судом в постанові про визнання божника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури питання щодо прав, обов`язків та інтересів ОСОБА_2 . Висновок апеляційного господарського суду щодо вирішення в постановою суду першої інстанції питання про права та інтереси ОСОБА_2 є мотивованим та обґрунтованим;
- внаслідок прийняття постанови суду першої інстанції ОСОБА_2  позбавлена права на ефективний захист порушених шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки враховуючи частину другу                    статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та актуальну судову практику після визнання боржника банкрутом та подальшого продажу квартири на аукціоні, новий власник квартири вважатиметься добросовісним набувачем, в якого неможливо буде витребувати майно, яке він придбав за наслідком проведення аукціону з продажу майна боржника, тобто продажу в порядку встановленому для виконання судових рішень;
- у разі не скасування постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та реалізації квартири на аукціоні, ОСОБА_2 буде позбавлена можливості відновити порушене права, оскільки провадження у справі про банкрутство не підлягає зупиненню, а наказ Міністерства юстиції України                від 18.11.2021 № 4171/5 "Про задоволення скарги", яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якого право власності на квартиру було зареєстровано за ТзОВ "ВЕРЕЯ-Д" наразі не виконаний;
- в результаті прийняття постанови суду першої інстанції було вирішено питання щодо обов`язку ОСОБА_2 , оскільки фактично за рахунок її майна буде виконане зобов`язання боржника перед ОСОБА_1 ;
- ОСОБА_7 не могла долучити до матеріалів справи висновок про вартість майна складений 02.02.2022 раніше, оскільки вона не була залучена до участі у справі в суді першої інстанції;
- апеляційний господарський суд під час прийняття оскарженої постанови повно та всебічно дослідив обставини справи.

(Арбітражний керуючий Венська О. О. )

33. Арбітражний керуючий Венська О. О. у поданому до суду клопотанні/заяві просить оскаржене судове рішення апеляційного господарського суду скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції, зазначаючи, зокрема, таке:
- в постанові суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом не йдеться про права та обов`язки ОСОБА_2 або про будь-які дії щодо майна, яке як вона стверджує їй належить;
- постанова місцевого господарського суду не містить висновків про продаж майна, або інші питання, які могли б мати стосунок до ОСОБА_2 ;
- пасивна поведінка ОСОБА_2 у питанні оспорення права власності боржника на нерухоме майно не надає її процесуального права на оскарження постанови суду першої інстанції. ОСОБА_2 не позбавлена права в ході розгляду справи про банкрутство боржника оспорити права власності банкрута на нерухоме майно, подавши відповідний позов.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції

34. Вирішуючи наведені в пункті 4 цієї постанови питання, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, беручи до уваги приписи статті 300 ГПК України, виходить з такого.

Щодо суб`єктів права на апеляційне оскарження судових рішень у справі про банкрутство

35. За приписами частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

36. Одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи (пункт 9 частини третьої статті 2 ГПК України).

37. Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

38. Згідно з частиною першою статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

39. Відповідно до частини другої статті 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону про банкрутство.

40. Аналіз наведених норм свідчить, що ГПК України виокремлено коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які умовно можна поділити на дві групи: 1) учасники справи; 2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

41. Частиною шостою статті 12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому ГПК України для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

42. У справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом про банкрутство (частина п`ята статті 41 ГПК України).

43. Згідно із частиною першою статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

44. Суб`єктний склад учасників господарського процесу за ГПК України є іншим, ніж склад учасників у справі про банкрутство за КУзПБ. Водночас, перелік учасників провадження у справі про банкрутство не є вичерпним, оскільки до учасників справи про банкрутство наведеними нормами віднесено також інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство.

45. Коло осіб (в позовному провадженні), які мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а також оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції визначено приписами статей 254,               255 ГПК України.

46. У справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства.

47. Відповідна правова позиція не має законодавчого відтворення ані в             ГПК України, ані в Законі про банкрутство (до 21.10.2019), КУзПБ (з 21.10.2019), однак є усталеною під час перегляду справ про банкрутство та викладена суддями судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.07.2020 у справі № Б-39/27-09, від 11.06.2020 у справі № 916/3206/17, від 03.06.2020 у справі № 910/18031/14, від 19.05.2020 у справі № 908/2332/19, від 03.03.2020 у справі № 904/7965/16, від 20.02.2019 у справі                              № 5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі № 911/5186/14.

48. Така позиція згодом підтримана Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19.

49. Відповідно до абзацу двадцять четвертого статті 1 КУзПБ учасниками у справі про банкрутство є сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

50. Тлумачення наведеної норми дозволяє дійти висновку про умовний розподіл учасників у справі про банкрутство на три групи, а саме:
І група - сторони справи - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут);
ІІ група - учасники справи - арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника;
ІІІ група - інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.07.2021 у справі                   № 911/698/21).

51. Порядок набуття кредитором (окрім кредитора, за заявою якого відкрито провадження у справі про банкрутство) статусу учасника провадження у справі про банкрутство з 21.10.2019 визначається статтею 45 КУзПБ.

52. Приписами статті 45 КУзПБ встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Адміністратор за випуском облігацій, який діє як конкурсний кредитор, подає заяву з вимогами до боржника з урахуванням вимог статті 931 цього Кодексу. Забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим. Кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують (див. пункт 56.8 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19).

53. Отже, набуття статусу кредитора законодавець пов`язує з наявністю у особи (як фізичної, так і юридичної) грошових вимог до боржника, поданих у встановленому Законом порядку (правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 916/1965/13).

54. За висновком Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду викладеного у пункті 56.16 постанови від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19, лише після вчинення всіх передбачених Законом про банкрутство (стаття 23) чи КУзПБ (стаття 45) дій, прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове (частина шоста статті 23 Закону про банкрутство, частина шоста статті 45 КУзПБ) визнання його вимог, кредитор набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство та повну процесуальну дієздатність (здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді,               стаття 44 ГПК України).

55. Тобто, лише за сукупністю, встановлених Законом про банкрутство                  (до 21.10.2019), КУзПБ (від 21.10.2019) дій (пред`явлення грошових вимог; доведення свого права вимоги перед судом; розгляд грошових вимог судом (перевірка наявності такого права у кредитора; правомірність його набуття; невтрата цього права у зв`язку з позовною давністю, тощо); визнання їх судом) кредитор може набути правового статусу учасника у справі про банкрутство.

56. Кредитори (в розумінні абзацу десятого частини першої статті 1 КУзПБ, окрім тих хто ініціював провадження у справі про банкрутство), з моменту подання заяви, передбаченої абзацом першим частини першої статті 45 КУзПБ, можуть скористатися правами, передбаченими абзацом першим частини шостої названої статті, та правом оскарження судових рішень у справі про банкрутство як особи, які не брали участі у справі (частина перша статті 254 ГПК України), якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки                 (див. пункт 56.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати              для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду                     від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19).

57. Хоча КУзПБ, не регламентує особливостей вступу інших учасників у справу, в частині першій статті 47 КУзПБ законодавець зазначає про визнання їх такими відповідно до цього Кодексу, отже, передбачає певну процесуальну фіксацію статусу учасника справи про банкрутство та моменту його набуття.

58. Зі змісту господарських процесуальних правовідносин в цілому і у справах про банкрутство зокрема видається правильним, що за загальним правилом набуття процесуального статусу заінтересованими суб`єктами схвалюється судом за наслідками перевірки підстав його набуття.

59. Такий підхід викладено в постанові від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19 в якій Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство наголосив, що було б доцільно формалізувати статус наведених учасників у справі про банкрутство шляхом прийняття господарським судом відповідного судового рішення (ухвали) задля впорядкування процесу здійснення провадження у справі.

60. У розвиток цієї позиції Верховний Суд акцентує, що вступ у справу про банкрутство інших учасників має відбуватися шляхом подання ними заяв із процесуальних питань відповідно до статей 169, 170 ГПК України, яка підлягає розгляду судом. 

61. Таким чином, набуття статусу учасника справи про банкрутство та можливість реалізації повного обсягу процесуальної дієздатності має ґрунтуватися на ухвалі суду про залучення такої особи до участі у справі, постановленій в порядку статті 234 ГПК України Саме з набранням законної сили такою ухвалою така особа, наділяється процесуальними правомочностями учасника справи за статтею 42 ГПК України (подібний висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 911/698/21).

62. Як виняток, інша особа може набути статусу учасника справи про банкрутство після прийняття оскаржених судових рішень шляхом його схвалення (легітимізації) за наслідком участі цієї особи в судовому засіданні в суді відповідної інстанції (близький за змістом висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 20.05.2021 у справі                     № 910/24368/14). 

63. Отже, законодавством про банкрутство, яке допускає участь у справі про банкрутство багатьох учасників провадження з різним обсягом повноважень, передбачено певну процедуру набуття особою статусу учасника справи про банкрутство за наявності якого вона має право оскаржити судові рішення у справі про банкрутство в апеляційному порядку.

64. Особи, які не брали участі у справі також мають право подавати апеляційні скарги на судові рішення, нарівні з іншими учасниками відповідної справи. Однак на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом з тим судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або якщо суд вирішив питання про обов`язки цієї особи чи про її інтереси у відповідних правовідносинах.

65. При розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статті 258, 259 ГПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги                       (див. висновок, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 908/1083/19 та                       від 25.06.2020 у справі № 916/1965/13).

66. Якщо ж при цьому судом апеляційної інстанції буде встановлено, що права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права, інтереси та (або) обов`язки у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд не позбавлений права закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України (правовий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112).

67. У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 до Господарського суду Запорізької області в порядку частини першої статті 45 КУзПБ із заявою з грошовими вимогами до боржника не зверталась й відповідні вимоги до реєстру вимог кредиторів боржника не включались та вона не визнавалась кредитором у справі.

68. Також апеляційний господарський суд врахував, що 17.08.2022             ОСОБА_2 сформувала заяву з поточними вимогами до боржника, докази розгляду якої з прийняттям відповідного судового рішення в матеріалах справи відсутні. Окрім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_2 не надала доказів визнання судом заявлених нею грошових вимог до боржника та набуття статусу поточного кредитора, а також звернув увагу, що апеляційна скарга на постанову була подана 10.02.2022 - ще задовго до звернення ОСОБА_2 до Господарського суду Запорізької області з заявою з вимогами до боржника.

69. Водночас, ОСОБА_2 звертаючись до суду з апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури в обґрунтування наявності у неї права на апеляційне оскарження постанови місцевого господарського суду зазначила про вирішення оскарженим судовим рішенням питання про її права, інтереси та обов`язки з огляду на наявність спору щодо набутої нею на праві власності квартири, яка включена до статутного капіталу боржника та є його єдиним майном.

70. Тобто, ОСОБА_2 шляхом звернення з апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом наразі фактично прагне захистити стверджене нею порушене належне їй право на квартиру, що включена до статутного капіталу боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство і є його єдиним майном та яка у разі визнання боржника банкрутом буде реалізована на аукціоні, внаслідок чого, як зазначає ОСОБА_2 , вона буде позбавлена можливості витребування квартири у нового власника, придбаної за наслідком проведення аукціону з продажу майна боржника, тобто продажу в порядку встановленому для виконання судових рішень.

Щодо способу захисту та відновлення права особи, майно якої включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника та наявності в такої особи права на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури

71. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

72. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. 
73. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі                      № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). 

74. Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

75. Засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України").

76. У рішенні ЄСПЛ від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії" зазначено, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

77. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. 

78. Інакше кажучи застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значені має розумітися ефективний захист порушених прав особи.

79. Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі                         № 910/3009/18).

80. Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 

81. Частиною другою статті 2 ГПК України визначено, що  суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

82. Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 905/813/20).

83. За частиною другою статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна.

84. Особливістю вирішення спорів у справі про банкрутство є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю КУзПБ, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси, у тому числі майна, яке безпідставно вибуло з володіння банкрута, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення таких вимог.

85. Ще однією особливістю у процедурі банкрутства щодо примусового продажу майна у справі про банкрутство є те, що банкрут свою волю не виявляє, незалежно від того, хто ініціював провадження у справі про банкрутство - боржник чи кредитор (хоча воля власника майна часто може бути у такому спорі на стороні ініціатора процедури), оскільки його правосуб`єктність обмежена законом, а продаж здійснюється арбітражним керуючим та під контролем суду. Натомість зацікавленість і в боржника, і в кредитора є спільною - реалізувати майно за найвищою ціною на аукціоні для формування ліквідної маси.

86. Воля власника майна - боржника вже при відкритті справи про банкрутство обмежується як у силу закону, так і шляхом призначення спеціального         суб`єкта - арбітражного керуючого. Обмеження правосуб`єктності у цьому випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання відносин банкрутства (неспроможності), що виходять з інтересів підтримки усталеного господарського обігу, недопуску серйозних економічних потрясінь, з необхідності захисту інтересів не тільки боржника, а й осіб, пов`язаних із ним. Одним з наслідків визнання боржника банкрутом є припинення повноважень органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, а також припинення повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

87. У такому контексті питання наявності (відсутності) волі власника майна у процедурі банкрутства є подібним до інших процедур відчуження майна особи з обмеженою правосуб`єктністю. Воля такої особи формується її представником, яким є спеціальний суб`єкт (арбітражний керуючий, виконавець тощо). Тому добросовісний набувач, який відплатно придбав майно у такій процедурі, не може бути позбавлений цього майна за критерієм вибуття цього майна з володіння за волею чи поза волею боржника.

88. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

89. Суд уже звертав увагу, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17). 
90. Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

91. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 26.06.2019 у справі               № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

92. Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця, зокрема за наявності зв`язків із ліквідатором продавця (їхню спільну участь в діяльності інших юридичних осіб). Зазначене має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду  від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16).

93. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

94. Не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно на прилюдних торгах, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема пов`язана особа (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16).

95. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України.

96. Отже, продаж майна боржника під час процедури банкрутства не є продажем у порядку, встановленому для виконання судових рішень, порядок виконання яких визначається Законом України "Про виконавче провадження". Водночас за ознакою наявності (відсутності) волі боржника як власника майна у процедурі банкрутства такий продаж подібний до інших процедур відчуження майна особи з обмеженою правосуб`єктністю.

97. Для витребування майна від набувача не потрібно визнавати недійсним аукціон з продажу майна боржника в процедурі банкрутства, у тому числі в разі якщо перший з договорів, предметом яких було відчуження спірного майна до набуття боржником відповідного права власності на нього, визнано недійсним (аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

98. За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. 

99. Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України таку вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно.

100. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387,           388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави                (статті 1212 - 1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16).

101. Тож задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними                 (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі                 № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 16.06.2020 у справі          № 372/266/15-ц).

102. Ураховуючи викладене, пред`явлення в межах справи про банкрутство позову про витребування з незаконного володіння майна в боржника, за яким воно зареєстроване на праві власності та яке було включене до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, є ефективним способом захисту та відновлення порушених прав особи - власника такого майна.

103. Суд вкотре звертає увагу, що завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. 

104. Вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. 

105. За наведеного вище, звернення особи - власника майна задля захисту та подальшого відновлення його порушеного права на майно, яке включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника з апеляційною скаргою на прийняту у справі постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної не може вважатися таким, що забезпечує захист, а відтак і сприяє відновленню його права на відповідне майно, адже:            1) визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі жодним чином не впливає на реалізацію права власника майна на витребування його в особи, за якою таке майно зареєстроване на праві власності (наразі боржник); 2) для витребування майна від набувача відсутня необхідність визнання недійсним аукціону з продажу майна боржника в процедурі банкрутства.

106. Тобто реалізація права власника майна на його витребування в боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, за яким зареєстроване таке майно на праві власності, не перебуває у взаємозв`язку та не пов`язано з відкриттям ліквідаційної процедури щодо боржника, яка не впливає на здійснення ним цього права.

107. Окрім того, з метою захисту своїх прав та збереження майна, яке включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника, власник майна пред`являючи позов про витребування цього майна у боржника вправі звернутися до суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство,            в тому числі, у процедурі ліквідації, із заявою в порядку статті 136 ГПК України про вжиття заходів забезпечення позову, визначених статтею 137 ГПК України, для унеможливлення, зокрема, реалізації спірного майна на аукціоні.

108. До того ж, особа, яка є власником майна на стадії ліквідаційної процедури боржника може скористатися спеціальним способом захисту (відновлення) порушених прав визначених КУзПБ, зокрема звернутися до суду на підставі частини третьої статті 60, частини шостої статті 61 КУзПБ зі скаргою на дії (бездіяльність) ліквідатора з вимогою виключити спірне майно з ліквідаційної маси боржника.

109. Натомість протилежний підхід до захисту права особи, яка є власником майна - шляхом апеляційного оскарження постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури (навіть за умови перегляду оскарженої постанови за апеляційною скаргою такої особи) не лише не сприяє, а й потребує від цієї особи надалі вжиття додаткових заходів (в тому числі ініціювання спорів) та дій для відновлення її права на таке майно, що в цілому не відповідає завданням господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених прав особи та має негативним наслідком збільшення тривалості розгляду справи про банкрутство боржника.

110. У такому разі надання можливості такій особі права на апеляційне постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом за очевидної відсутності прямого зв`язку між прийнятим судовим рішенням та правами скаржника, своїм наслідком матиме порушення балансу інтересів кредиторів й боржника і сприятиме недотриманню принципу строковості судових процедур у справі про банкрутство, надмірна тривалість яких негативно впливає на права та інтереси як кредиторів так і боржника, оскільки зумовлює порушення прав кредиторів на своєчасне задоволення кредиторських вимог, збільшення витрат, пов`язаних із здійсненням процедур банкрутства, зростання (нарощування) грошової винагороди та витрат арбітражного керуючого пов`язаних з виконанням ним повноважень у справі.

111. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду ЄСПЛ, який наголошує, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

112. Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

113. Держава повинна організувати свою правову систему таким чином, щоб дати можливість своїм судам дотримуватись вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21.05.2015 у справі "Заводнік проти Словенії", від 05.10.2006 у справі "Де Блазі проти Італії").

114. Ураховуючи наведене, у власника спірного майна, яке включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, відсутнє право на апеляційний перегляд постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, що не позбавляє його можливості на ефективний захист та відновлення порушених прав шляхом: 1) звернення з позовом до суду про витребування цього майна у боржника; 2) вжиття заходів забезпечення позову задля збереження такого майна; 3) звернення до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) ліквідатора з вимогою виключити таке майно з ліквідаційної маси боржника.

Щодо суті касаційної скарги

115. Предметом судового розгляду у цій справі є надання оцінки наявності/відсутності підстав для апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

116. Зміст доводів касаційної скарги ОСОБА_1 ґрунтується на твердженнях щодо помилковості перегляду судом апеляційної інстанції постанови місцевого господарського суду за апеляційною скаргою             ОСОБА_2 та не доведення нею впливу оскарженого судового рішення та наявності в ньому висновків щодо її прав, обов`язків та інтересів.

117. Апеляційний господарський суд за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 скасував постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, визнавши наявним у апелянта право на апеляційний перегляд оскарженої постанови як в особи, яка не брала участі у справі, стосовно якої в мотивувальній частині постанови місцевого господарського суду вирішено питання про її майнові права та інтереси.

118. Утім висновок суду апеляційної інстанції щодо апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 є передчасним та зробленим без належної оцінки та з`ясування наявності у скаржника права на апеляційне оскарження постанови місцевого господарського суду про визнання боржника банкрутом та без урахування норм законодавства, якими урегульовано порядок та право оскарження судових рішень.

119. Частинами першою - третьою статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

120. Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

121. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

122. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

123. Суд звертає увагу, що наявність гарантованого статтею 55 Конституції України права на судовий захист, в тому числі й звернення з апеляційною скаргою на судове рішення, не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, тоді як підставою для такого захисту необхідно щоб порушення, про яке стверджує скаржник, було реальним, стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів.

124. Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17,              254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення                        (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме (див. висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/897/19).

125. У свою чергу суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами або покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому, або ж це рішення матиме вплив на інтереси скаржника тощо.

126. Рішення є таким, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 916/1717/17, від 03.07.2019 у справі № 910/15668/18, від 25.02.2021 у справі № 910/16477/19).

127. Однак наведеного вище апеляційний господарський суд не врахував та переглядаючи в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури і не надав оцінку наявності у ОСОБА_2 права на апеляційне оскарження судового рішення місцевого господарського суду в контексті його впливу на її права, інтереси та (або) обов`язки.

128. Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив наявність впливу оскарженої постанови на відновлення ствердженого порушеного права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

129. Також без жодної оцінки апеляційного господарського суду та мотивів щодо відхилення залишена заява ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом.

130. Частиною першою статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

131. До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

132. Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

133. Однак, без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалене у справі оскаржене судове рішення та зроблені в ньому висновки не можна вважати обґрунтованими та правомірними.

134. Не з`ясувавши відповідних обставин, не дослідивши пов`язані з ними докази, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 86, 236, 269 ГПК України, щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для вирішення питання наявності/відсутності у ОСОБА_2 права на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі.

135. З огляду на викладене, суд касаційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

136. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

137. Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

138. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

139. За таких обставин відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю рішення по суті справи, а тому враховуючи допущені порушення норм процесуального права, з урахуванням повноважень апеляційного суду, ухвалене судове рішення апеляційного господарського суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

140. Під час нового розгляду справи, суду апеляційної інстанції слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, надати оцінку наведеним вище обставинам та з`ясувати наявність у ОСОБА_2 права на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом в контексті впливу цього судового рішення на права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.

Щодо судових витрат

141. Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

142. Оскільки в цьому випадку справа направляється на новий розгляд до апеляційного господарського суду, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Висновки щодо застосування норм права 

143. У справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення в апеляційному порядку, звужено до учасників такої справи, в тому числі щодо прав або обов`язків яких існує спір.

144. Пред`явлення в межах справи про банкрутство позову про витребування з незаконного володіння майна в боржника, за яким воно зареєстроване на праві власності та яке було включене до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, є ефективним способом захисту та відновлення порушених прав особи - власника такого майна.

145. Звернення особи - власника майна задля захисту та подальшого відновлення його порушеного права на майно, яке включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника з апеляційною скаргою на прийняту у справі постанову суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної не може вважатися таким, що забезпечує захист, а відтак і сприяє відновленню його права на відповідне майно, адже: 1) визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі жодним чином не впливає на реалізацію права власника майна на витребування його в особи, за якою таке майно зареєстроване на праві власності (наразі боржник);    2) для витребування майна від набувача відсутня необхідність визнання недійсним аукціону з продажу майна боржника в процедурі банкрутства.

146. Реалізація права власника майна на його витребування в боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, за яким зареєстроване таке майно на праві власності, не перебуває у взаємозв`язку та не пов`язано з відкриттям ліквідаційної процедури щодо боржника, яка не впливає на здійснення ним цього права.

147. У власника майна, яке включено до статутного капіталу/ліквідаційної маси боржника щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, відсутнє право на апеляційний перегляд постанови суду першої інстанції про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, що не позбавляє його можливості на ефективний захист та відновлення порушених прав шляхом: 1) звернення з позовом до суду про витребування цього майна у боржника; 2) вжиття заходів забезпечення позову задля збереження такого майна; 3) права зі звернення до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) ліквідатора з вимогою виключити таке майно з ліквідаційної маси боржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 286, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.08.2022 у справі № 908/3077/21 скасувати повністю.

3. Справу № 908/3077/21 направити на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. О. Банасько

Судді                                                                                                    В. В. Білоус

                                                                                                    В. І. Картере