ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року 
м. Київ

cправа №  909/899/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Краснов Є.В., Случ О.В., 
за участю секретаря судового засідання Астапової Ю.В.
та представників:
позивача: Данильченко О.О. (в режимі відеоконференції)
відповідача: не з`явився
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2022
та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.2021
у справі № 909/899/21 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" 
до Фізичної особи-підприємця Юрченка Юрія Юрійовича 
про розірвання договору оренди приміщення

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк"  (далі - АТ КБ "ПриватБанк", позивач) звернулось до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Юрченка Юрія Юрійовича (далі - ФОП Юрченко Ю.Ю., відповідач) про розірвання договору оренди приміщення від 12.09.2018 (далі - договір оренди) та вважати його розірваним з 31 липня 2021 року. 
Позов мотивований тим, що позивачем, як орендарем, було реалізовано передбачене умовами договору оренди право дострокового одностороннього розірвання договору, з яким натомість безпідставно не погодився відповідач. 
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.2021 (суддя Рочняк О.В.), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2022 (колегія суддів: Гриців В.М. - головуючий, Зварич О.В., Малех І.Б.), у позові відмовлено.
Суди встановили, що 12.09.2018 між АТ КБ «ПриватБанк» (орендар) та ФОП Юрченком Ю.Ю. (орендодавець) укладено договір оренди приміщення загальною площею 134,90 кв.м. у м. Івано-Франківськ по вул. Шпитальна, 7 для використання під банківську діяльність зі строком дії до 20.10.2021.
За умовами договору оренди:
- орендар має право відмовитись від договору оренди у будь-який час, письмово попередивши про це орендодавця за 1 місяць. При цьому, орендар направляє орендодавцеві письмове повідомлення про свою готовність передати орендоване приміщення й підписати акт приймання-передачі. У разі якщо протягом 1 місяця з моменту відправлення такого письмового повідомлення, орендодавець не відповідає на нього або не мотивовано ухиляється від прийняття приміщення, воно вважається переданим з наступного дня після збігу місячного строку з моменту попередження (п. 4.1.8);
- передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення у оренду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі-приймання. Обов`язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору (п.5.1);
- приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акті здачі-приймання. (п.5.2).
12.06.2021 позивач надіслав відповідачу лист №Е.18.0.0.0/4-210611/3671 від 11.06.2021  про намір достроково розірвати договір оренди приміщення з 31 липня 2021 року. До листа додані проект додаткової угоди та акт здачі-приймання приміщення.
Листом від 07.07.2021 відповідач повідомив позивача про виявлення за наслідками поверхневого огляду приміщення здійснених орендарем погіршень майна, що виходять за рамки нормального зношення, які останній зобов`язаний усунути. 
У подальшому у відповідь на лист позивача №Е.18.0.0.0/4-210611/3671 від 11.06.2021 відповідач в листі від 02.08.2021 відмовився від дострокового розірвання договору, посилаючись на те, що пункт 4.1.8 договору суперечить вимогам законодавства, яке не допускає односторонньої відмови від зобов`язання.
03.08.2021 позивач в присутності понятих самостійно склав акт звільнення орендованого приміщення, у якому зазначив, що об`єкт оренди знаходиться в належному стані, придатному до використання; повністю звільнений від майна та працівників банку; приміщення було звільнено та підготовлено для передачі орендодавцю 31.07.2021.
Суд першої інстанції, з посиланням на статтю 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статтю 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), констатував не виникнення у позивача права на одностороннє розірвання договору в порядку, встановленому п. 4.1.8 договору оренди, оскільки між сторонами виник спір щодо стану орендованого приміщення, за відсутності доказів незгоди відповідача з виявленими позивачем недоліками стану майна або здійснення відновлення орендованого майна. Отже, відмова відповідача від дострокового розірвання договору є обґрунтованою. 
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для дострокового розірвання договору оренди на вимогу орендаря, вказавши також про те, що позивач не довів наявності встановлених статтею 784 ЦК України підстав для розірвання договору оренди, а умови цього договору передбачають лише право орендаря на дострокове розірвання договору, проте не містять підстав для такого розірвання. 
Також суди обох інстанцій зазначили, що договір оренди вже припинив дію станом на момент вирішення спору у цій справі, що в силу приписів частини 5 статті 188 ГК України унеможливлює його розірвання за рішенням суду.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, прийняти нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на те, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду в постановах від 31.07.2019 у справі № 922/3248/18, від 22.10.2019 у справі № 922/3293/18 щодо правомірності односторонньої відмови від договору у разі погодження її сторонами. На переконання скаржника відповідач не висловив заперечень щодо розірвання договору протягом місячного строку з моменту отримання повідомлення позивача, у зв`язку з чим настали встановлені умовами договору оренди передумови для його дострокового розірвання на вимогу останнього. 
При цьому, посилаючись на неможливість розірвання договору судом внаслідок закінчення строку його дії на момент вирішення спору, суди помилково керувались висновками Верховного Суду у справах № 911/1442/19, №910/16750/18, №911/991/19, правовідносини у яких не є тотожними з тими, що виникли між сторонами даного спору, зокрема провадження у зазначених справах було відкрито вже після закінчення строку договору.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.12.2022 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та, зокрема, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 30.12.2022. 
Відповідач правом на надання відзиву на касаційну скаргу не скористався.
Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представника позивача, переглянувши в касаційному порядку оскаржувані рішення господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 300 ГПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд констатує, що доводи касаційної скарги у розрізі передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підстави касаційного оскарження стосуються заперечень скаржником висновків судів попередніх інстанцій щодо не виникнення у нього права на одностороннє розірвання договору в порядку, встановленому договором оренди. У зв`язку з чим з огляду на приписи ст. 300 ГПК України Верховний Суд переглядає судові рішення виключно в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд зазначає, що спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що позивач вважає договір оренди розірваним у зв`язку з реалізацією ним передбаченого умовами договору оренди права на одностороннє розірвання договору шляхом надсиланням відповідачу письмового повідомлення та відсутністю заперечень останнього проти такого розірвання протягом встановленого договором місячного строку.
У свою чергу відповідач вважає, що підстави для дострокового розірвання договору відсутні, оскільки позивач допустив погіршення орендованого майна, яке не усунув, внаслідок чого відповідач заперечив проти розірвання договору. 
Суд першої інстанції погодився з аргументами відповідача, визнав обґрунтованими наведені в листі останнього від 07.07.2021 підстави для відмови від прийняття приміщення, у зв`язку з чим констатував не виникнення у позивача встановленого договором права на односторонню відмову від договору.
Суд апеляційної інстанції додатково констатував не наведення позивачем визначених як законом, так і умовами договору оренди підстав для дострокового розірвання договору, тоді як пункт 4.1.8 договору оренди встановлює тільки право орендаря відмовитись від договору за певною процедурою.
Верховний Суд вважає наведені висновки судів обох інстанцій передчасними з огляду на таке. 
У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Частиною 1 статті ЦК України передбачено, що відповідно до    статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частинами 1, 2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.
Відповідно до частин 1, 4 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Згідно із статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).
Згідно із частинами першою і третьою статті 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
За загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 та постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №922/3248/18, від 22.10.2019 у справі №922/3293/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі).
Відтак за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. При цьому одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.
Попередніми судовими інстанціями встановлено, що умовами пункту 4.1.8 договору оренди сторони передбачили право орендаря (позивача) відмовитись від договору оренди у будь-який час, письмово попередивши про це орендодавця за 1 місяць. При цьому орендар направляє орендодавцеві письмове повідомлення про свою готовність передати орендоване приміщення й підписати акт приймання-передачі. У разі якщо протягом 1 місяця з моменту відправлення такого письмового повідомлення, орендодавець не відповідає на нього або не мотивовано ухиляється від прийняття приміщення, воно вважається переданим з наступного дня після збігу місячного строку з моменту попередження.
Отже, сторони договору погодили право орендаря припинити дію цього договору шляхом письмового попередження про це орендодавця за 1 місяць, а отже наявність відповідного волевиявлення орендаря зумовлює дострокове припинення договору оренди за умови дотримання останнім встановленої вказаним пунктом договору процедури та не наведення орендодавцем обґрунтованих підстав для відмови від прийняття приміщення протягом місячного строку.
За встановленими судами обставинами позивач, реалізуючи право на дострокове розірвання договору, 12.06.2021 надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору оренди з 31.07.2021 з проханням з`явитись у цей день для підписання акту приймання-передачі приміщення.
У свою чергу відповідач в листі від 07.07.2021 повідомив позивача про виявлені ним погіршення орендованого майна, навів їх перелік та наголосив на обов`язку позивача їх усунути.
У подальшому в листі від 02.08.2021 у відповідь на повідомлення позивача від 11.06.2021 відповідач відмовився від дострокового розірвання договору, посилаючись на неможливість односторонньої відмови від договору оренди.
Верховний Суд зазначає, що висновки як суду апеляційної інстанції, так і суду першої інстанції, про відсутність у позивача права на дострокове розірвання договору з огляду на наявність спору сторін щодо стану орендованого майна здійснено без належної правової оцінки в порядку статті 86 ГПК України змісту листування сторін у контексті умов пункту 4.1.8 договору оренди.
Так, суди не звернули увагу на те, що в листі від 07.07.2021 відповідач повідомив позивача про виявлені недоліки приміщення, а в листі від 02.08.2021 (тобто вже після спливу місячного строку) висловив незгоду з достроковим розірванням договору, проте не з підстав неналежного стану приміщення, а посилаючись на принципову неможливість розірвання договору. Зазначені обставини можуть свідчити про те, що відповідач не мав заперечень щодо стану орендованого приміщення станом на визначену в повідомленні позивача дату припинення договору та, відповідно, про настання юридичного факту дострокового припинення договору на вимогу орендаря.
У той же час позивач звернувся до суду з позовною вимогою про розірвання договору оренди, посилаючись при цьому на те, що відповідний договір вже припинив дію ще до звернення з позовом у даній справі з підстав, прямо передбачених договором оренди.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Частина 2 статті 16 ЦК України передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Способу захисту у формі визнання факту розірвання договору цивільне законодавство не передбачає, а встановлює в якості такого способу можливість зміни або припинення правовідношення судом (а не визнання судом факту припинення правовідношення, яке відбулося до моменту звернення з позовом до суду), який реалізовується шляхом розірвання чинного договору в судовому порядку, що має інший правовий зміст. 
Верховний Суд звертається до подібних за змістом правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, Верховного Суду у постанові від 05.02.2020 у справі №914/393/19.
Заявлений у даній справі позов, за умови існування обставини реалізації позивачем права дострокового розірвання договору з 31.07.2021, фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (припинення договору на вимогу орендаря) та не стосується захисту права цивільного. 
Вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, який порушує провадження у справі за позовом, в основі якого правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Відповідний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16. 
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК  при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
З огляду на те, що судами при вирішенні справи було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суди дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову за наведених у судових рішеннях обставин.
Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не дослідили зібрані докази й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, на які послався позивач у касаційній скарзі, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України.
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задовольнити частково.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2022 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.2021 у справі №909/899/21 скасувати.
Справу № 909/899/21 направити на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.  
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                                            Могил С.К.   
Судді:                                                                                                   Краснов Є.В.
                                                                                                            Случ О.В.