УХВАЛА

22 березня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/16357/21 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:            Баранця О. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Полякової К. В.
від 07 липня 2022 року,
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Полякової К. В.
від 11 серпня 2022 року,
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Майданевича А. Г., Пашкіної С. А., Суліма В. В.
від 02 лютого 2023 року,
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Майданевича А. Г., Пашкіної С. А., Суліма В. В.
від 02 лютого 2023 року,

у справі за позовом  ОСОБА_1 
до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бажана 30»
про визнання недійсним рішення правління, скасування реєстраційних дій та стягнення 197  968,20 грн,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 04 березня 2023 року звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 07 липня 2022 року, на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), а також на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), ухвалену за результатом перегляду зазначеного додаткового рішення місцевого господарського суду у справі №  910/16357/21. Касаційна скарга надійшла до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 06 березня 2023 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2023 року для розгляду справи №  910/16357/21 був визначений такий склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Баранець О. М., Вронська Г. О., Кролевець О. А.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга подана без дотримання вимог статті 290 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено, серед іншого, підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 287 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування та / або порушення яких конкретно норм матеріального та / або процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну (конкретні) підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при формуванні відповідного висновку.
Однак, зміст касаційної скарги ОСОБА_1 не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України.
Як вбачається скаржник у касаційній скарзі оскаржує:
1) рішення Господарського суду міста Києва від 07 липня 2022 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року) у справі №  910/16357/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування реєстраційних дій та стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у загальній сумі 152  968,20 грн, 
а також 
2) додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), ухвалену за результатом перегляду зазначеного додаткового рішення місцевого господарського суду, (щодо правничої допомоги) у справі №  910/16357/21.
Як на підстави касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07 липня 2022 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року) у справі №  910/16357/21 в оскаржуваній частині, що стосуються суті спору, скаржник послався на положення пунктів 1 та 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, позивач зазначив про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: частини четвертої статті 13, статей 24, 41, 43 Конституції України, статей 1 - 4, 21 - 24, 36, 41, 44, 94, 97, 110, 115 - 117 Кодексу законів про працю України, статей 1, 3, 3-1, 21, 22, 24, 29, 30 Закону України «Про оплату праці», та неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладених у постановах від 03 березня 2021 року у справі №  279/6777/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 279/6702/19, від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16-ц, від 09 червня 2021 у справі №  420/2174/19, від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц, від 01 вересня 2021 року у справі № 520/13660/19, від 08 жовтня 2018 року у справі № 553/954/17, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 06 березня 2019 року у справі №  802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі № 815/ 954/18 та від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, позивач послався про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норми процесуального права, а саме: статті 13 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми в частині обов`язку позивача зазначати у прохальній частині позовної заяви про скасування реєстраційних дій усі ідентифікуючи ознаки спірних реєстраційних дій. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Аналіз положень частини другої статті 287 та пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у касаційній скарзі, крім зазначення постанов Верховного Суду, в яких викладено висновок про застосування норми права, що на думку скаржника не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, скаржник також має навести обґрунтування подібності правовідносин, в яких Верховний Суд сформував такий висновок, до правовідносин у справі, судові рішення в якій оскаржуються до суду касаційної інстанції.
Однак, касаційна скарга ОСОБА_1 не містить обґрунтувань подібності правовідносин у справах, на висновки Верховного Суду в яких послався скаржник у касаційній скарзі, з правовідносинами у цій справі № 910/6357/21. Скаржник не зазначив у касаційній скарзі, в чому саме полягає подібність правовідносин у справах, в яких Верховний Суд сформував висновки, на які він послався у касаційній скарзі, з правовідносинами у цій справі №  910/16357/21.
Крім того, при оскарженні рішення Господарського суду міста Києва від 07 липня 2022 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року у справі №  910/16357/21 у відповідних частинах скаржник, крім зазначеного, також послався на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме: статей 2, 3, 7, 11, 13, 73, 74, 79, 86, 91, 236, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України.
У зв`язку з цим Верховний суд зазначає про те, що системний аналіз зазначених вище положень Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що при касаційному оскарженні судових рішень, вказаних у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, заявник у касаційній скарзі має навести обґрунтування неправильного застосування та / або порушення судом (судами) норм матеріального права та / або процесуального права в обов`язковому взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, тобто на підставу касаційного оскарження судового рішення.
Однак, касаційна скарга цій вимозі не відповідає. Позивач у касаційній скарзі хоч і навів перелік конкретних норми процесуального права, що, на його думку, були порушені судами попередніх інстанцій, однак, не зазначив жодну підставу касаційного оскарження судових рішень, з якої вони оскаржуються, у зв`язку з порушенням судами зазначених норм процесуального права. Тобто посилання скаржника на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме: статей 2, 3, 7, 11, 13, 73, 74, 79, 86, 91, 236, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, не перебуває у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, тобто з підставами касаційного оскарження судових рішень.  
Крім того, при оскарженні додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року, ухваленої за результатом перегляду зазначеного додаткового рішення місцевого господарського суду, (щодо правничої допомоги), у справі №  910/16357/21, скаржник у касаційній скарзі послався на порушення судами попередніх інстанцій при ухваленні цих судових рішень норм процесуального права, а саме: статей 2, 3, 7, 11, 13, 73 74, 79, 86, 91, 129, 236, 244 Господарського процесуального кодексу України.
Позивач у касаційній скарзі навів лише перелік зазначених норм процесуального права, які на його думку були порушені судами попередніх інстанцій, однак не зазначив, які саме висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування цих норм права в частині вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу є помилковими, в чому полягає неправильне застосування та / або порушення судами попередніх інстанцій зазначених норм права.
У порушення пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України скаржник не визначив у касаційній скарзі і конкретну підставу касаційного оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року, ухваленої за результатом перегляду зазначеного додаткового рішення місцевого господарського суду, у справі №  910/16357/21, передбачену (передбачені) частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно форми та змісту касаційної скарги.
За змістом частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
Враховуючи цю вимогу закону не зазначення скаржником у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування, порушення судом (судами) норм матеріального та / або процесуального права у взаємозв`язку із визначенням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, свідчить про недотримання вимог процесуального закону щодо змісту касаційної скарги, про неузгодженість доводів касаційної скарги та унеможливлює прийняття касаційної скарги до розгляду і відкриття за такою касаційною скаргою касаційного провадження.
З огляду на викладене, враховуючи принципи диспозитивності та рівності усіх сторін перед законом та судом, Верховний Суд за результатом проведеної перевірки форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 Господарського процесуального кодексу України встановив, що касаційна скарга відповідача не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи вищевикладені недоліки.
Згідно з частиною другою статті 292 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини другої статті 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07 липня 2022 року, на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), а також на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), ухвалену за результатом перегляду зазначеного додаткового рішення місцевого господарського суду, у справі №  910/16357/21 подана без додержання відповідних вимог процесуального законодавства, а тому підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України.
Верховний Суд зазначає про те, що скаржнику слід виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України та усунути недоліки касаційної скарги у спосіб, визначений судом, а саме: протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали подати до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу в новій редакції, а також надати суду докази надіслання копії касаційної скарги в новій редакції іншим учасникам справи (описи вкладення у поштові відправлення та чеки).
За змістом частини четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України наслідком неусунення названих недоліків протягом установленого строку є повернення касаційної скарги.
Керуючись статтями 174, 234, 235, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07 липня 2022 року, на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), а також на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2023 року (повний текст складений 15 лютого 2023 року), ухвалену за результатом перегляду зазначеного додаткового рішення місцевого господарського суду, у справі №  910/16357/21 залишити без руху.
2. Надати ОСОБА_1 строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків, який становить 10 днів з дня вручення цієї ухвали. 
3. ОСОБА_1 усунути недоліки, встановлені у цій ухвалі, у такий спосіб:
- надати касаційну скаргу в новій редакції з обґрунтуванням неправильного застосування та / або порушення судом (судами) норм матеріального та / або процесуального права та із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з чітким посиланням на пункти частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: що саме є підставою для касаційного оскарження судових рішень у справі №  910/16357/21 та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України, а також надати докази надіслання копії касаційної скарги у новій редакції іншим учасникам справи.
4. Роз`яснити, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали скарга буде вважатись неподаною та буде повернута скаржнику.
5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      О. Баранець