УХВАЛА

27 січня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/3158/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Пєскова В.Г. - головуючого, Банаська О.О., Картере В.І.
перевіривши матеріали касаційної скарги першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022
у складі колегії суддів: Коробенка Г.П. - головуючого, Кравчука Г.А., Козир Т.П.
та на рішення  Господарського суду міста Києва від 21.12.2021
у складі судді Ломаки В.С.
у справі  № 910/3158/19
за позовом заступника військового прокурора Дарницького гарнізону 
в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у місті Києві
до Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання Київський завод автоматики"
про відшкодування шкоди у розмірі 574 212,90 грн

В С Т А Н О В И В:

Заступник військового прокурора Дарницького гарнізону звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у місті Києві до Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання Київський завод автоматики" про відшкодування  завданої державі шкоди в розмірі 574 212,90 грн внаслідок порушення природоохоронного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані здійсненням ПАТ "Науково-виробниче об`єднання Київський завод автоматики" у період з 26.02.2015 по 10.01.2016 викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без дозволу спеціально уповноважених органів виконавчої влади, що є порушенням статей 10, 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря". 

29.12.2021 рішенням Господарського суду міста Києва у справі  № 910/3158/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Стягнуто з Державної екологічної інспекції у м. Києві на користь Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання "Київський завод автоматики" 20  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

29.11.2022 постановою Північного апеляційного господарського суду     у справі                   № 910/3158/19 апеляційну скаргу Керівника Дарницької спеціалізованої прокуратури у військовій і оборонній сфері Центрального регіону залишено без задоволення. Рішення   Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/3158/19 залишено без змін.

30.12.2022 (згідно з відміткою на поштовому конверті) першим заступником керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону направлено до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду  від 29.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №910/3158/19; ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги заступника військового прокурора Дарницького гарнізону (після перейменування - заступника  керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону) у повному обсязі.

Також у касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду  від 29.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі  № 910/3158/19.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 зазначену касаційну скаргу передано колегії суддів у складі:    Пєскова В. Г.- головуючого, Банаська О. О., Картере В. І.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у справі №910/3158/19 з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України), учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

У пункті 1 частини першої статті 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 установлено у розмірі                1 921 грн.

Предметом позову у даній справі є відшкодування шкоди у розмірі 574 212,90 грн, що загалом менше ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання позову у 2019 році (1 921 грн х 500 = 960 500 грн).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; 
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; 
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Підставами касаційного оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду     від 29.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/3158/19 скаржник зазначає пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказує, що судами не враховано  висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.03.2019 у справі № 910/23296/17 (акт перевірки є документом, який фіксує факт проведення перевірок суб`єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища та його дотримання, що виключає необхідність проведення лабораторних вимірювань та розрахунку збитків), від 02.06.2022 у справі № 920/821/18 (факт наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюється державними інспекторами за результатами інструментально-лабораторних методів контролю, документальної перевірки суб`єктів господарювання та розрахунковими методами), від 06.02.2018 у справі № 826/4278/14, від 20.02.2018 у справі № 803/1130/17 (оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо складання актів та проведення перевірки може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі актів), від 17.03.2020 у справі № 912/823/18, від 03.11.2021 у справі № 922/1705/20, від 18.12.2020 у справі № 922/3414/19 (вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника).

При цьому заявник касаційної скарги вважає, що зазначена справа про відшкодування шкоди становить значний суспільний інтерес, оскільки прийняття судами попередніх інстанцій рішення про відмову у задоволенні позову фактично призвело до звільнення суб`єкта господарювання  від відповідальності за заподіяні державі збитки у сфері охорони навколишнього природного середовища та відсутності відповідних заходів впливу у зв`язку з виявленням таких порушень законодавства. Також скаржник зазначає, що наслідком безкарних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря є погіршення  природного стану атмосферного повітря, відсутність сприятливих умов для життєдіяльності та екологічної безпеки.

Верховний Суд зазначає, що під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону Судом взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Верховним Судом встановлено, що у даному випадку вказана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає. 
До того ж зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, й в цілому до заперечення результату розгляду справи судами, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконним, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону немає.
При цьому Верховний Суд зазначає, що розгляд касаційних скарг покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Частиною 4 статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону на постанову Північного апеляційного господарського суду     від 29.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №910/3158/19, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі № 910/3158/19 за касаційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону, розгляд клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не здійснюється.
Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, пунктом 2 частини 3 статті 287, пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфер Центрального регіону на постанову Північного апеляційного господарського суду     від 29.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/3158/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      В. Пєсков

Судді                                                                                          О. Банасько

                                                                                          В. Картере