УХВАЛА
15 лютого 2023 року 
м. Київ
cправа №  910/6180/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,
секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Київмедпрепарат» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 (колегія суддів: Коротун О. М., Сулім В. В., Майданевич А. Г.) та рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 (суддя Селівон А. М.) у справі 
за позовом Публічного акціонерного товариство «Банк «Фінанси та Кредит» до Акціонерного товариства «Київмедпрепарат», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення 207 213 652,96 грн та зустрічним позовом Акціонерного товариства «Київмедпрепарат» до Публічного акціонерного товариство «Банк «Фінанси та Кредит», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним частково договору,
за участю представників:
позивача (відповідача за зустрічним позовом) та третьої особи - Сидоренко Ю. А., Кузьміка Д. В.,
відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Пушиної Н. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Київмедпрепарат» (далі - Товариство) про стягнення 206 644 826,36 грн, а саме: 126 471 142,02 грн основного боргу, 4 013 071,55 грн процентів, 52 430 000 грн комісії та 23 730 612,79 грн пені внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору про мультивалютну кредитну лінію від 16.12.2008 № 1276м-08 щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів і сплати інших передбачених умовами договору платежів.
2.          Товариство зі свого боку звернулося до цього ж місцевого господарського суду із зустрічною позовною заявою до Банку про визнання недійсним з моменту ухвалення судового рішення пункту 2.6 цього ж договору, укладеного зі змінами і доповненнями.
3.          На обґрунтування зустрічних позовних вимог Товариство послалося на те, що умови кредитного договору, які передбачають його обов`язок сплачувати комісію за користування кредитом, суперечать положенням частини першої статті 1048, статтям 1054, 1056№ Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), принципам справедливості, добросовісності та розумності. Тому на підставі статей 203, 215 ЦК України цей пункт договору має бути визнаний недійсним.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
4.           16.12.2008 між Банком та Товариством укладено договір про мультивалютну кредитну лінію №    1276м-08 (далі - кредитний договір), згідно з яким останнє отримало від Банку у тимчасове користування грошові кошти на загальну суму 127 021 142,02 грн на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності і цільового використання. Позичальник зобов`язався їх повернути до 15.12.2010. Згодом шляхом неодноразового укладення додаткових угод сторони змінювали розмір кредитної лінії, максимальний ліміт заборгованості, розмір процентів, комісійної винагороди, строк повернення кредитних коштів та інших умов договору.
5.          Позичальник частково повернув кредитні кошти і станом на 30.08.2016 заборгованість за тілом кредиту склала 126    471 142,02 грн.
6.          У пункті 2.6 цього договору позичальник зобов`язався сплачувати банку комісійні винагороди, до якого додатковими угодами сторони неодноразово вносили зміни в частині зміни розміру і строків оплати комісії.
7.          Сплата комісійної винагороди здійснюється позичальником не пізніше 7 числа кожного місяця. У цей період здійснюється комісія, нарахована за попередній місяць, а за місяць, в якому припиняється дія цього договору, оплата здійснюється не пізніше дати припинення договору. Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку без ПДВ.
8.          Сторони також домовилися, що в разі порушення позичальником встановленого пунктом 2.5 договору графіка погашення кредитної лінії банк нараховує, а позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами безпосередньо за кожним траншем за кредитом в національній валюті України - гривні - 16,75 % річних від суми невиконаного своєчасно зобов`язання за кредитом згідно з графіком за період з моменту непогашення суми кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення такої позичкової заборгованості (підпункти б, в пункту 3.1 договору).
9.          Господарським судом міста Києва розглядалася справа № 910/14053/16 за позовом Товариства до Банку про внесення змін до договору, в якій 13.09.2016 ухвалене рішення, залишене без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 та Вищого господарського суду України від 28.03.2017, в якому встановлено, що розмір заборгованості позичальника станом на 30.08.2016 за тілом кредиту за зазначеним договором становив    126    471    142,02 грн. Цим судовим рішенням унесено зміни до зазначеного вище кредитного договору у частині встановлення та продовження строків (термінів) повернення кредитних коштів і сплати нарахованих за ними процентів на 36 місяців, починаючи з 01.10.2016 до 01.10.2019.
10.          Сторони у вказаному договорі також домовилися про нарахування позичальнику пені за прострочення сплати кредитних коштів.
11.          За наявності прострочення сплати кредитних коштів Банк заявив вимоги про стягнення з Товариства процентів, комісії та пені. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
12.           26.11.2020 місцевий господарський суд ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022, про часткове задоволення первісного та відмову в задоволенні зустрічного позовів. 
13.          Задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом, суди встановили факт невиконання позичальником зобов`язань зі сплати Банку 120 347 029,90 грн за тілом кредиту, 10    270    577,67 грн пені за прострочення погашення основного боргу та 52 430 000 грн боргу по комісії, тоді як відмовили у стягненні з Товариства процентів за користування кредитом унаслідок наявності доказів про їх оплату. 
14.          Суди відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог через відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту договору. Указали на те, що, підписавши кредитний договір і додаткові угоди до нього, позичальник на підставі вільного волевиявлення добровільно взяв на себе ризики, пов`язані з виконанням кредитного договору. Він отримав повну та достовірну інформацію про послуги банку, порядок їх надання, вартість таких послуг і розмір передбачених умовами кредитного договору платежів, у тому числі передбаченої пунктом 2.6 комісії, порядок її сплати та строки тощо. У кожній наступній додатковій угоді до кредитного договору щодо визначення комісії, підписаній, зокрема, позичальником, наведені різні суми комісійної винагороди Банку, що свідчить про попередню домовленість сторін щодо таких умов кредитного договору. Позичальник частково виконав пункт 2.6 договору шляхом здійснення оплати комісії у сумі 14 680 000 грн. До того ж експертним висновком підтверджено заявлений Банком розмір комісії, а дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов`язків шляхом укладання (підписання) правочину, відповідала внутрішній волі сторін.
Короткий зміст касаційної скарги
15.           09.12.2022 Товариство звернулося з касаційною скаргою на ці судові рішення, в якій просить їх скасувати лише у частині відмови у задоволенні зустрічного позову. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки позивач наполягає на тому, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржувані судові рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
-          від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 08.09.2020 у справі № 920/418/19, від 07.04.2021 у справі № 910/10514/20, в яких зазначено, що поведінка учасників правовідносин має відповідати засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність, розумність;
-          від 12.07.2018 у справі № 910/11436/16, від 10.10.2019 у справі №    904/8902/17, в яких зазначено, що незаконним є нарахування винагороди (комісії) за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника;
-          від 03.08.2022 у справі № 927/92/21 (927/351/21), в якій суд касаційної інстанції зазначив, що наявність у Банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків і призводить до фактичної неоплатності боржника та порушує баланс прав та інтересів сторін договору.
16.          Скаржник також звернув увагу на те, що, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, суд апеляційної інстанції не зазначив, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони договору.
17.          У поданих 31.01.2023 до суду поясненнях скаржник додатково аргументував свої доводи, викладені у касаційній скарзі. 
18.           14.02.2023 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав заперечення на ці пояснення, які він вважає доповненням до касаційної скарги, поданим з пропуском встановленого процесуальним законом строку. Тому просив відмовити у їх прийнятті.
19.          Колегія суддів вважає, що ці пояснення за своєю суттю є доповненням до касаційної скарги, що не можуть бути прийняті до розгляду виходячи з такого.
20.           Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
21.          Згідно положень частин першої та другої статті 118 цього ж Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги відповідна особа може лише протягом установленого строку.
22.          Зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що повний текст постанови складений 21.11.2022, а тому останній день подачі касаційної скарги та доповнення до неї слід вважати 11.12.2022, тоді як вони подані лише 31.01.2023. Тому ці пояснення залишаються без розгляду.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
23.          Третя особа у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, аргументи якого у цілому зводяться до мотивування змісту судових рішень. Додатково Фонд гарантування вкладів фізичних осіб наголосив на пропуску Товариством позовної давності для заявлення у зустрічному позові таких вимог, звернув увагу на відсутність його заяви або клопотання про визнання поважними причин пропуску такого строку і підстав для його поновлення.
Позиція Верховного Суду
24.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
25.          Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
26.          Разом з тим на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм, відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
27.          Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є, по суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, у тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
28.          Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
29.          Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
30.          Оспорюваний правочин суд визнає недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
31.          Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.
32.          Зміст правочину насамперед має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у статті 4 ЦК України. 
33.          Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
34.          Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
35.          У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій зробили висновок, що оспорюваний пункт договору не може вважатися таким, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) і погоджені сторонами у додаткових угодах до пункту 2.6 договору розміри комісії відповідали цим засадам.
36.          У постановах від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 та від 29.09.2022 у справі №    824/293/21 Верховний Суд указував на таке: «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». Тобто з урахуванням принципу тлумачення favor conractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Тому є очевидним, що термін «виконання» охоплює і спори, пов`язані з невиконанням контракту.
37.          Товариство, стверджуючи у касаційній скарзі про те, що при вирішенні спору у цій справі суди не врахували порушення базових принципів справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності під час укладення додаткових угод до кредитного договору, зокрема, стосовно визначення розміру комісії, наполягає на застосуванні ними пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, перелічених у пункті 18 цієї постанови.
38.          Переглядаючи судові рішення судів попередніх інстанцій у наведених скаржником справах, Верховний Суд, розглядаючи справи у спорах різних категорій, застосовував базові принципи добросовісності, справедливості та розумності, про які йдеться у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України, яка міститься у загальній частині цього Кодексу, що стосується всіх інститутів цивільного права. При цьому у порівнюваних ситуаціях справи не є подібними зі справою, що переглядається. Тому і правове регулювання відносин у них не є тотожним. 
39.          Так, у справі № 902/417/18, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 в якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про стягнення з приватного підприємства заборгованості за договором поставки, у тому числі пені, штрафу та відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України. Суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення місцевого й апеляційного господарських судів, змінивши лише їх мотивувальні частини, зокрема, стосовно можливості зменшення загального розміру відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, нарахованих у порядку статті 625 цього ж Кодексу з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.
40.          У справі № 688/2908/16-ц, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 в якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання наказу про надання у користування земельної ділянки на умовах оренди протиправним та його скасування, визнання договору оренди землі недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків стосовно одна одної. Вона зауважила, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема поводитися добросовісно, розумно, враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад, з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.
41.          У справі № 920/418/19, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 в якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку, відновивши становище, яке існувало, шляхом демонтажу незаконно збудованих споруд. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з погляду необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу. На орендованій земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать товариству на праві приватної власності. Положення частини першої статті 377 ЦК України та частини першої статті 120 Земельного кодексу України не передбачають безумовного пріоритетного права оренди цього товариства земельної ділянки, на якій розташоване належне йому на праві власності майно, однак, вочевидь, укладаючи договір за встановлених судами обставин, позивач мав на меті узаконення користування земельною ділянкою, враховуючи правомірні очікування на вільний доступ до свого майна та можливість його використання. Вказані вище норми, як і положення договору, не позбавляють товариство права користуватися орендованою земельною ділянкою на тих самих умовах, що мали місце до зміни власника землі. До того ж стаття 27 Закону України «Про оренду землі» визначає, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Отже, товариство як орендар, який вчинив усі дії, що від нього вимагалися, та у межах процедур, встановлених законодавством України, використовувало на умовах договору оренди земельну ділянку державної власності, ураховуючи те, що на цій земельній ділянці знаходиться майно, належне йому на праві приватної власності, не має нести негативних наслідків у вигляді розірвання договору на вимогу іншої сторони лише у зв`язку з передачею цієї земельної ділянки у комунальну власність. Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожним праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин. Тому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
42.          У справі № 910/10514/20, на постанову Верховного Суду від 07.04.2021 в якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про розірвання договору про пайову участь у будівництві у зв`язку з істотним порушенням його умов. Суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення попередніх інстанції, які, встановивши факт належного виконання зобов`язання із внесення інвестиційного внеску за договором про пайову участь у будівництво та недоведення позивачем наявності обставин істотного порушення відповідачем умов договору, відмовили в задоволенні позову. При цьому суд касаційної інстанції послався на пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України, звертаючи увагу на те, що фундаментальними засадами цивільного права є справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав і інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також публічного інтересу. Безумовно, нормами цивільного законодавства встановлено, що порушення однією зі сторін договору зобов`язань перед іншою стороною має своїм наслідком передбачену законом або договором відповідальність порушника. Однак така відповідальність повинна ґрунтуватися на згаданих вище засадах цивільного права і бути адекватною як тяжкості порушення, так і межам захисту прав потерпілої сторони. Обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. З урахуванням цих висновків Велика Палата Верховного Суду погодилася із судами попередніх інстанцій, які вказали на недобросовісність дій позивача щодо подання позову про розірвання спірного договору з огляду на те, що керівник позивача був обізнаний про належне його виконання.
43.          У справі № 910/11436/16, на постанову Верховного Суду від 12.07.2018 в якій міститься посилання у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції переглядав у касаційному порядку постанову апеляційного господарського суду про скасування ухвали місцевого господарського суду про відмову у прийнятті позовної заяви про визнання правочину недійсним в межах справи про банкрутство. За наслідками розгляду справи у касаційному порядку Верховний Суд прийняв постанову про скасування судового рішення апеляційного господарського суду та передачу справи у частині розгляду заяви позивача до відповідача про визнання правочину недійсним на новий розгляд до суду апеляційної інстанції на тій підставі, що цей суд допустив порушення частини першої статті 101 ГПК України в редакції, чинній станом на 22.06.2017, щодо повторного розгляду справи на підставі наявних і додатково поданих доказів.
Крім того, Верховний Суд цього ж дня за наслідками перегляду у касаційному порядку судових рішень попередніх інстанцій прийняв постанову у цій же справі про визнання кредиторських вимог і затвердження реєстру вимог кредиторів. 
44.          У справі № 904/8902/17, на постанову Верховного Суду від 10.10.2019 в якій міститься посилання у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції переглядав у касаційному порядку постанову апеляційного господарського суду, якою залишено без змін ухвалу місцевого господарського суду про затвердження реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство та відхилення і невнесення до цього реєстру вимог кредиторів грошових вимог банку до боржника за кредитним договором. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову банку у визнанні грошових вимог щодо нарахованої винагороди за користування кредитом і пені у зв`язку з простроченням оплати цієї винагороди на тій підставі, що умови договору про її погодження у судовому порядку визнані недійсними. При цьому основним питанням, яке ставилося перед судом, було правильність застосування положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у контексті правового аналізу кредиторських вимог.
45.          У справі № 927/92/21 (927/351/21), на постанову Верховного Суду від 03.08.2022 в якій міститься посилання у касаційній скарзі суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного господарського суду про визнання недійсними окремих умов кредитного договору, за якими боржник, крім відсотків за користування кредитом, повинен сплатити ще й винагороду, яка значно перевищує розмір кредиту, на тій підставі, що це суперечить положенням статей 1048, 1054, 1056№ ЦК України, принципам справедливості, добросовісності та розумності. Суд касаційної інстанції виходив з того, що спірні умови кредитного договору, які збільшують розмір грошових вимог іншого кредитора, потенційно зумовлюють порушення прав позивача як конкурсного кредитора на отримання належних грошових коштів в процедурі банкрутства підприємства. Разом з тим таких висновків суд дійшов, встановивши, що згідно з умовами договору надано кредит в розмірі 450    142    000 грн, а крім того, додатково нараховано 777    669    451,98 грн, з яких 318    236    186,61 грн - заборгованості з винагороди та 459    437    805,37    грн - пені за прострочення оплати винагороди, що значно перевищило суму отриманого кредиту та процентів за його користування, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Саме тому у цьому випадку суд зазначив, що наявність у банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків та призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору.
46.          З наведеного вбачається, що у справі, яка переглядається, та у зазначених вище справах, наведених скаржником в обґрунтування підстав касаційного оскарження, наявні різні підстави позовів і фактично-доказові бази. Тому посилання скаржника на подібність правовідносин у названих справах є помилковим і підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
47.          При цьому правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, викладення вимог, змісту та підстав касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги, що має своїм наслідком відповідно до статті 300 ГПК України розгляд касаційної скарги в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
48.          Верховний Суд не наділений повноваженнями замість скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам скаржник. В іншому випадку зазначене призводило би до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальність і диспозитивність. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
49.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Судові витрати
50.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягає.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Київмедпрепарат» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №  910/6180/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. М. Мачульський 

Суддя                                                                                                    Л. І. Рогач