ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року 
м. Київ
cправа №  917/996/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Малашенкової Т.М. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Каіс Агро",
представник позивача - Куліков С.В., адвокат (довіреність від 26.09.2022 б/н),
відповідач - державне підприємство "Полтавський комбінат хлібопродуктів",
представник відповідача - не з`явився,
третя особа - Фонд державного майна України,
представник третьої особи - Федорчук О.В., (у порядку самопредставництва),

розглянув касаційну скаргу Фонду державного майна України 
на рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2021 (головуючий суддя Білоусов С.М.)
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 (головуючий Тарасова І.В., судді: Пуль О.А., Крестьянінов О.О.)
у справі № 917/996/20
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Каіс Агро" (далі - Товариство)
до державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів" (далі - Підприємство)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонд державного майна України (далі - Фонд),
про відшкодування збитків
та за зустрічним позовом Підприємства 
до Товариства 
про визнання угоди недійсною.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулось до суду з позовною заявою до Підприємства за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонду, про стягнення збитків у розмірі 183 750 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Підприємство не виконало умови договору складського зберігання зерна від 23.10.2018 № 78/18-хб (далі - Договір) у частині повернення зерна зі зберігання на першу вимогу поклажодавця, внаслідок чого Товариство понесло витрати у вигляді штрафу за порушення строків поставки товару контрагенту (OPTIMONT INVESTMENTS LTD) за контрактом від 24.07.2018   № KS-OP-02C ( далі - Контракт).
У свою чергу Підприємство звернулося до суду із зустрічним позовом до Товариства про визнання недійсною угоди про визнання боргу від 26.12.2019 (далі - Угода).
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що Підприємство і філія "Хлібна база               № 88" Підприємства (далі - Філія) на порушення положень статті 732 Господарського кодексу України (далі - ГК України) уклали з Товариством Угоду без згоди уповноваженого органу (Фонду).
Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.04.2021 первісний позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства в рахунок відшкодування завданих збитків 183 750,00 доларів США, яка визначається в еквіваленті до національної валюти України на дату перерахування грошових коштів за відповідним курсом Національного банку України. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що:
- Товариству завдані збитки саме внаслідок бездіяльності Підприємства у вигляді нездійснення відвантаження продукції Товариства в порядку, передбаченому Договором. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, які є підставою для відшкодування  Товариству збитків;
- на час укладання Угоди (26.12.2019) Підприємство не мало уповноваженого органу управління та не могло отримати згоду на вчинення значного господарського зобов`язання, у той час як Фонд зареєстрований як уповноважений орган управління лише з 24.01.2020.
Судом апеляційної інстанції справа розглядалась неодноразово.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 рішення суду першої інстанції залишено без змін з тих же підстав. Крім того апеляційним судом зазначено, що зустрічний позов є необґрунтованим, оскільки відсутні докази того, що сума спірної Угоди становить від 10 до 25 відсотків вартості активів Підприємства, як умова для її погодження органом, до сфери управління якого він належить, відповідно до положень статті 792 ГК України, порушення яких визначено у зустрічній позовній заяві в якості правової підстави для визнання Угоди недійсною.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Фонд звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які ухвалені в інших справах у подібних правовідносинах, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
- ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували висновки, викладені у постановах: Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 907/651/18, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19; Великої Палати Верховного Суду від 14.122021 у справі                № 147/66/17 та Верховного Суду України від 21.10.2014 у справі № 26/327 щодо застосуванням частин першої та третьої статті 92, частини другої статті 203, частини першої статті 241, статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та  статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у подібних правовідносинах;
- судами не досліджено зібрані у справі докази, а також скаржник зазначив, що вони встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Від Підприємства відзив на касаційну скаргу не надходив.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Товариства та Фонду, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відкритого на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та відсутність підстав для задоволення касаційної скарги в частині оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Фонд у касаційній скарзі посилається на те, що ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували висновки, викладені у постановах: Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 907/651/18, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19; Великої Палати Верховного Суду від 14.122021 у справі № 147/66/17 та Верховного Суду України від 21.10.2014 у справі № 26/327 щодо застосуванням частин першої та третьої статті 92, частини другої статті 203, частини першої статті 241, статті 13 ЦК України та  статті 80 ГПК України у подібних правовідносинах.
Так, у справах:
- № 907/651/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, якими позов задоволено частково; визнано укладеною додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 31.05.2011 в редакції, викладеній у резолютивній частині рішення місцевого господарського суду, та направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що як вбачається з доводів скаржника, матеріалів справи та судових рішень відповідач протягом усього розгляду справи не погоджувався з позовними вимогами у тому числі й з посиланням про необґрунтованість розрахунку орендної плати, оскаржував нормативну грошову оцінку, у письмових поясненнях від 21.02.2020 фактично частково визнав позов в частині внесення змін до договору оренди щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки та суми орендної плати з наданням відповідних підтверджуючих документів. Однак, суд першої інстанції на зазначені доводи уваги не звернув, їх наявність та свої процесуальні рішення щодо них в тексті судового рішення не відобразив чим, в свою чергу, не повною мірою дотримався вимог частини другої статті 232 ГПК України відповідно до якої процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Водночас, як вбачається зазначені доводи скаржника, які підтверджувались відповідними доказами наданими до суду до прийняття ним рішення не були вочевидь необґрунтованими та істотно впливали на вирішення спору. При цьому подання їх поза межами підготовчого провадження, однак до винесення судового рішення не мало наслідком їх безумовного неврахування оскільки суд, за наявності правових підстава, не був позбавлений можливості повернутись на стадію підготовчого провадження навіть після його закриття. Місцевий суд, підійшов до виконання обов`язків суду формально, що з одного боку, призвело до не встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи без прийняття відповідного процесуального рішення щодо причин не врахування відповідних доказів, а, з іншого створило елемент невизначеності коли скаржник, розраховуючи на те, що зазначені докази вже є у справі не подав їх до суду апеляційної інстанції з обґрунтуванням неможливості їх своєчасного подання. У свою чергу, господарський суд апеляційної інстанції не виправив допущені місцевим судом порушення норм процесуального права і так само залишив поза увагою доводи апеляційної скарги в цій частині. Водночас, для правильного вирішення спору у цій справі господарським судам попередніх інстанцій необхідно було дослідити доводи відповідача на предмет їх обґрунтованості та чітко встановити наявність чи відсутність підстав для задоволення позову повністю або частково або відмови у задоволенні позовних вимог;
- № 904/5610/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині стягнення трьох процентів річних у розмірі 102 152,63 долара США та направляючи справу у скасованій частині на новий розгляд, виходив з того, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово та послідовно звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц та інших, зокрема, у постановах зазначених у пункті 9.4 цього розділу постанови. Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Верховний Суд також зауважує, що у пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від18.03.2020 року у справі № 902/417/18 викладена правова позиція, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України. Так, у вище вказаному пункті зазначене таке: ?з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника?. Отже, Верховний Суд звертає увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, Верховний Суд частково погоджується у цій частині з доводами скаржника, що суд мав би  (має право) врахувати ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати обов`язок з виконання умов Контракту  в контексті обставин цієї справи тощо. Водночас Верховний Суд зазначає, що конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання за Контрактом, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення,  враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, має правове значення під час вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 511 ЦК України, статті 233 ГК України (щодо права суду зменшувати розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України). Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи у цій частині цього не враховували. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі                             № 127/15672/16-ц, нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.  Відповідно й вимога про сплату трьох процентів річних є додатковою до основної вимоги. Отже, вимогу про сплату трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України слід розглядати як додаткову щодо вимоги про сплату основного зобов`язання. Скаржник не заперечує того, що умовами Контракту (пунктом "с" статті XII Арбітраж та застосоване право) визначено, що сторони узгодили, що спори з питань погашення заборгованості за поставлений товар та його якість за вибором позивача можуть також вирішуватися, зокрема, у судовому порядку господарського судочинства України. У цьому випадку правом, яке регулює цей договір є матеріальне право України. Крім того, як було встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач не подавав заперечень проти вирішення спору в господарському суді у порядку, передбаченому пунктом 7 частини першої статті 226 ГПК України. У касаційній скарзі не наведено достатньо аргументованих доводів, які б викликали обґрунтований сумнів у відсутності підстав, передбачених частиною шостою статті 302 ГПК України, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
За таких обставин, враховуючи те, що вимога про стягнення трьох процентів річних є акцесорною та додатковою до вимог про стягнення основного боргу  за Контрактом, не є санкцією, носить компенсаційний характер заходів відповідальності, а вимога про стягнення основного боргу за Контрактом з цих підстав не оскаржувалась, та з огляду на те, що умовами Контракту передбачено можливість розгляду спорів щодо погашення заборгованості за поставку товару за вибором позивача у порядку господарського судочинства України (за матеріальним правом України), який його реалізував у відповідності до пункту "с" статті XII Арбітраж та застосоване право Контракту, доводи скаржника щодо порушення статті 20 ГПК України не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи;
- № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення Апеляційного суду Вінницької області в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі                       13 438,99 грн, витрат за проведення експертної оцінки транспортного засобу в сумі 800,00 грн, витрат на оплату судового збору в сумі 2 048,00 грн та змінюючи в мотивувальній частині рішення Тростянецького районного суду Вінницької області в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди в сумі 13 438,99 грн, витрат за проведення експертної оцінки транспортного засобу в сумі 800,00 грн шляхом викладення його в редакції своєї постанови, виходив з того, що, ухвалюючи судові рішення в цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, маючи зобов`язання та право на звернення за регламентними виплатами до МТСБУ або страхової компанії, даними про яку він достеменно володів, з такою заявою протягом одного року не звернувся, а тому втратив право на відшкодування шкоди від страховика в межах страхових виплат. Оскільки розмір шкоди не перевищує розміру страхових виплат, то й підстав для покладення відповідальності на страхувальника немає. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач є неналежним оскільки не є власником транспортного засобу й управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія та документів на автомобіль. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком та зазначив, що позивач керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом і реєстраційного документа на транспортний засіб, а тому має право вимагати відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (у редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.  Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14). З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи. У цій частині мотиви суду першої інстанції підлягають зміні в редакції цієї постанови. Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 07.11.2018 у справі № 200/21325/15-ц, від 03.04.2019 у справі №299/2811/16-ц, від 17.10.2019 у справі № 300/193/17, від 27.11.2019 у справі    № 607/3007/16-ц, Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14,і така практика є сталою. Суд апеляційної інстанції у своїй постанові вказав на абсолютний характер права потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала. Таке право, на думку цього суду, не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча договір укладений на користь третіх осіб. Відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди у деліктному зобов`язанні. Також суд апеляційної інстанції на підтвердження зазначеного  послався на правовий висновок Верховного Суду України, сформульований у постановах від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15, від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16, від 26.10.2016 у справі  № 6-954цс16. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі                      № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 у справі  № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12.12.2018 у справі                № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі  № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07.07.2020 у справі                           № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13.10.2020 у справі  № 640/22013/18 (пункт 31)].  Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі                            № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18; пункт 59), від 03.10.2018 у справі       № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Разом з тим суди встановили, що позивач з позовом до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку та з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика також не звертався. Звертаючись до суду, позивач не посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає. Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Що ж до стягнення витрат на проведення експертної оцінки транспортного засобу, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутні підстави для стягнення 800,00 грн вартості витрат на проведення оцінки транспортного засобу на користь позивача, оскільки потерпілим не був дотриманий порядок залучення експерта та відшкодування страховиком витрат за проведення такої експертизи, передбачений положеннями пунктів 34.2, 34.3 статті 34 Закону;
- № 26/327 Верховного Суду України, відмовляючи у задоволенні заяву закритого акціонерного товариства ?УКРГАЗ-ЕНЕРГО?" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 24.07.2014 зазначив, що як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, станом на дату укладення додаткової угоди № 3 - 10.03.2009, рішенням банку (протокол фінансового комітету Банку від 04.03.2009 № 40) затверджено граничну процентну ставку на залучення грошових коштів у розмірі 17 % річних. Також суди у рішеннях зазначили, що станом на березень 2009 року облікова ставка НБУ, яка є орієнтиром щодо вартості залучених і розміщених грошових коштів на відповідний період, дорівнювала 12 % річних, а згідно з офіційною статистичною інформацією по процентним ставкам за залученими депозитами станом на 10.03.2009 р. становили 18 %, тому правомірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що передбачена додатковою угодою № 3 процентна ставка в розмірі 48 % річних не відповідала встановленим у Банку процентним ставкам, є значно завищеною порівняно із звичайними процентними ставками за депозитними договорами, що діяли у Банку в цей період, а також у банківській системі України в цілому, відтак, ця умова угоди не відповідає вимогам, встановленим статтями 509, 627 ЦК України, зокрема принципам розумності та справедливості. Як встановлено судами попередніх інстанцій, пунктами 1-3 Статуту банку у редакції від 19.04.2008 (чинній станом на дату укладення спірної угоди - 10.03.2009) передбачено, що виконавчим органом банку є правління банку, яке у межах своєї компетенції діє від імені банку на підставі цього Статуту та Положення про правління банку, яке затверджується спостережною радою банку. Роботою правління банку керує голова правління Банку. Відповідно до пункту 14 статті 7 Статуту голова правління банку вирішує всі питання діяльності банку, за винятком питань, віднесених до компетенції загальних зборів акціонерів банку, спостережної ради банку, правління банку, а також питань, делегованих загальними зборами акціонерів банку, спостережною радою банку, правлінням банку. Зокрема, голова правління банку має право укладати від імені банку (в тому числі підписувати) договори (контракти, угоди), включаючи зовнішньоекономічні, та/або вчиняти правочини, окрім тих, що згідно з цим Статутом від імені банку укладають інші особи. Укладення від імені банку договору (контракту, угоди) та/або вчинення правочину на суму, що перевищує 25 % статутного капіталу Банку, можливе після прийняття правлінням Банку відповідного рішення (підпункт 14.10 пункт 14 статті 7 Статуту). Згідно з підпунктом 4.14 пункту 4 статті 7 Статуту правління банку вирішує всі питання діяльності банку, крім питань, належних до компетенції загальних зборів акціонерів банку й спостережної ради банку, зокрема приймає рішення про укладення банком договору (контракту, угоди) та/або вчинення правочину на суму, що перевищує 25% статутного капіталу Банку, про що також зазначено у пункті 3.14 Положення про правління ВАТ «Родовід Банк», затвердженого протоколом спостережної ради банку від 30.03.2007 № 3. Пунктом 3 статті 3 Статуту визначено, що статутний капітал банку становить 435 000 000 грн (чотириста тридцять п`ять мільйонів гривень). Зважаючи на викладене, висновок судів, що сума додаткової угоди № 3 (проценти, що підлягали нарахуванню та виплаті за її умовами), значно перевищувала допустиму суму (25 % статутного капіталу банку), на яку голова правління міг укладати угоди без погодження з правлінням банку, є обґрунтованим. Враховуючи наведені обставини справи, господарські суди дійшли правомірного висновку про те, що в силу положень Статуту додаткова угода № 3 належить до договорів, рішення на вчинення яких приймається правлінням Банку, оскільки сума угоди перевищує 108 750 000,00 грн (25 % статутного капіталу банку), а голова правління не мав повноважень на укладення такої угоди без надання на те згоди правління банку. Вищий господарський суд України, залишаючи без зміни постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2014 у справі № 26/327, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання додаткової угоди № 3 до договору № 79.1/18-Д-08 недійсною згідно із статтями 203, 215 ЦК України, оскільки угода суперечить вимогам статей 92, 161, 241, 509, 627 ЦК України, зокрема не відповідає принципам розумності та справедливості в частині визначення завищеної процентної ставки в розмірі 48 % річних, укладена особою, яка не мала не те відповідних повноважень, та в наступному не була схвалена банком.
При цьому у даній справі № 917/996/20 судами встановлено, що Товариством та Підприємством 23.10.2018 укладено Договір, за умовами якого поклажодавець - Товариство за власний рахунок поставляє на зерновий склад - Філії зерно культур, що вказані у цьому договорі, а зерновий склад зобов`язується надати послугу, пов`язану з його діяльністю, а саме: прийняти, розташувати по сховищах у відповідності з якістю, при необхідності доводити до потрібних кондицій, зберігати і відвантажувати сільськогосподарську продукцію (далі - зерно) на протязі терміну дії цього договору.
Відповідно до пункту 3.2 Договору відпуск зерна зерновим складом та приймання її поклажодавцем за кількістю та якістю здійснюється на складі зернового складу та за участю уповноваженого представника поклажодавця з обов`язковим складанням відповідних актів.
Товариство листом від 18.03.2019 № 88 звернулося до Філії з вимогою відвантажити з 01.04.2019 у залізничні вагони кукурудзу 3 класу врожаю 2018  року в кількості 2  100,00 тонн.
Товариство 05.04.2019 повторно звернулось до Філії з вимогою відвантажити з 05.04.2019 у залізничні вагони кукурудзу 3 класу врожаю 2018 року в кількості 3 512,960 тонни.
Підприємство вимоги Товариства не виконало.
Товариство 18.04.2019 звернулось до Міністерства аграрної політики та продовольства з листом № 121, в якому просило з метою забезпечення доставки зерна у порт у строк до 10.05.2019 залізничним транспортом вжити негайні заходи для термінового відвантаження Філією та відшкодувати витрати допущеного простою залізничних вагонів з вини зберігача.
Товариство 26.04.2019 звернулось до Філії, Підприємства та Міністерства аграрної політики та продовольства із вимогою-претензією, в якій просило терміново відвантажити зі складу Філії кукурудзу 3 класу врожаю 2018 року в кількості 2108,88 т; відшкодувати вартість простою 15 залізничних вагонів та відшкодувати вартість подачі й забирання 15 вагонів тепловозом станції на під`їзну колію у сумі 3 965,50 грн. 
Товариство 07.05.2019 листом №07/05 звернулось до Філії та Підприємства, в якому просило відвантажити 07.05.2019 у залізничні вагони кукурудзу 3 класу врожаю 2018 року.
Товариство 07.05.2019 листом б/н звернулося до Філії та Підприємства, в якому просило 07.05.2019 відвантажити у подані 15 вагонів, які перебувають на території Філії, зерно Товариства і відшкодувати завдані збитки.
Міністерство аграрної політики та продовольства України 11.05.2019 листом № 37-21-15/11371 за результатами розгляду листів від 18.04.2019 № 121, від 19.04.2019 № 125, від 26.04.2016 № 128, від 03.05.2019 № 03/05 повідомило Товариство, що існує законодавча заборона незаконного втручання органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини та обов`язку цих органів діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Товариство 02.07.2019 звернулось до Філії та Підприємства з вимогою про повернення зерна та відшкодування збитків, в якому просило повернути зерно кукурудзи 3 класу в кількості 2 916,91 тонни або повідомити про його втрату та відшкодувати спричинені збитки.
Право власності Товариства на кукурудзу 3 класу в кількості 3 512,96 тонни, яке знаходилося на зберіганні у Підприємства на підставі Договору, було визнане рішенням господарського суду Харківської області від 14.08.2019 у справі                           № 922/1595/19, що набрало законної сили.
Товариство в позові посилається на те, що внаслідок невиконання Підприємством в особі Філії договірних зобов`язань у частині повернення зерна зі зберігання на першу вимогу Товариства як поклажодавця воно порушило умови Контракту, укладеного ним та OPTIMONT INVESTMENTS LTD.
Додатковою угодою  від 15.03.2019 до Контракту та доповненням до неї передбачено поставку товару - кукурудзи 3 класу, врожаю 2018 року, країна походження - Україна, кількістю 5 000 метричних тонн вартістю 875 000,00 доларів США. Товар  відвантажується з таких складів зберігання та у відповідній кількості: склад ТОВ "Дергачі-Агро", за адресою: 62302 Харківська область, Дергачівський район, м. Дергачі, вул. Соснова, 2, у кількості - 500,00 метричних тонн; склад ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України, за адресою: 42703 Сумська область, м. Охтирка, вул. Армійська, 11, у кількості - 1000,00 метричних тонн; склад філія "Хлібна база № 88" ДП "Полтавський КХП", за адресою: 38813 Полтавська область, Чутівський район, смт Скороходове, вул. Першотравнева, 9А, у кількості 3500,00 метричних тонн. Поставка здійснюється в період з 15.03.2019 по 10.05.2019.
Згідно з пунктом 1 додаткової угоди від 12.03.2019 до контракту у разі порушення строків поставки товару продавець повинен сплатити покупцеві штраф у розмірі 30% від вартості непоставленого товару.
Товариство за порушення строків поставки зерна сплатило OPTIMONT INVESTMENTS LTD штрафні санкції в розмірі 183 750,00 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням  від 16.12.2019.
Товариством (кредитор), Підприємством  (боржник 2) та Філією (боржник 1) 26.12.2019  укладена Угода, за якою Підприємство  визнало розмір понесених втрат кредитора (позивача), які полягали у сплаті штрафу за порушення строків поставки товару, що складає 183 750,00 доларів США, та зобов`язалось сплатити грошові кошти.
Також на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 27.01.2022, апеляційним судом встановлено, що як правомірно зазначив суд першої інстанції, протиправна поведінка  відповідача полягала у бездіяльності відповідача у вигляді нездійснення відвантаження продукції позивача в порядку, передбаченому Договором.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.09.2020 у справі №917/998/20, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021, встановлена протиправна поведінка Підприємства, яка  полягала у  невчиненні ним дій з відвантаження зерна, що є предметом Договору, на вимоги Товариства, (викладені в листах від 18.03.2019, від 05.04.2019, від 26.04.19, від 07.05.19, від 02.07.2019 ), яка призвела  до простою вагонів, поданих під завантаження зерна на під`їзні колії Філії.
Відповідно до пункту 3.3 Договору при відвантаженні зерна залізничним транспортом поклажодавець повинен не пізніше ніж за 10 діб до проведення запланованого навантаження, письмово попередити про це зерновий склад. У разі недотримання цієї вимоги, вказаним пунктом правовим наслідком цього  передбачено лише відшкодування поклажодавцем сплачених зерновим складом штрафів за понаднормативне використання вагонів та звільнення  зернового складу від відповідальності за порушення строків відвантаження, а отже не передбачено звільнення зберігача від обов`язку з вчинення визначених Договором  дій з вивантаження  зерна поклажодавцю за відповідною заявкою на поданий  останнім рухомий склад.
При цьому Товариство листом від 18.03.2019 № 88 звернулося до Філії з вимогою відвантажити з 01.04.2019 у залізничні вагони кукурудзу 3 класу врожаю 2018  року в кількості 2 100,00 тонн, а отже апеляційний суд дійшов висновку, що Товариство у встановлений  пунктом 3.3 Договору строк подав заявку на відвантаження частини зерна.
Товариство 05.04.2019 повторно звернулось до Філії з вимогою відвантажити з 05.04.2019 у залізничні вагони кукурудзу 3 класу врожаю 2018 року в кількості 3 512,960 тонни, тобто всієї кількості зерна.
Апеляційним судом встановлено, що з вказаної заявки не вбачається порушення  Товариством встановленого пунктом 3.3 Договору строку, оскільки Товариство в ній вимагало здійснити відвантаження зерна з 05.04.2019, тобто після цієї дати, а тому Підприємство в особі Філії мало відвантажити зерно на подані на під`їзні колії рухомий склад після закінчення десятиденного строку з дати подання заявки - з 15.04.2022 та не перешкоджати його вивозу з власних під`їзних колій. Проте, як встановлено судовими рішеннями у справі № 917/998/19  експедитором 07.04.2019 ТОВ ?МГ Тек? було подало 15 вагонів зерновозів  на внутрішні колії елеватора відповідного складу Філії, але вже після завантаження та опломбування 11 вагонів та оформлення відповідної залізничної накладної №44399707, працівниками елеватора Філії було заблоковано залізничні колії, що унеможливило виїзд вказаних вагонів до станції Скороходове для подальшого слідування.
У подальшому Товариство 26.04.2019 та 07.05.2019  звертався до Філії  з вимогами  щодо термінового відвантаження спірного зерна у подані на його залізничні колії вагони, які перебувають у простої, відповіді на які надано не було.
Вказані дії Філії щодо вчинення перешкод з вивозу зерна були обумовлені оспоренням Підприємством права власності Товариства на спірне зерно, яке у подальшому було визнано рішенням господарського суду Харківської області від 14.08.2019 у справі № 922/1595/19.
З наведеного вбачається, що невиконання Філією обов`язку з відвантаження спірного зерна не було обумовлено певними об`єктивними причинами або невиконанням чи неналежним виконанням Товариством певних договірних обов`язків, які є передумовою для виконання відповідного зустрічного обов`язку Філії, зокрема поданням  заявки на відвантаження товару з порушенням встановленого пунктом 3.3 Договору строку, а викликані оспоренням Підприємством права власності Товариства на зазначене майно, яке підтверджено рішенням суду, що набрало законної сили.
Зазначена неправомірна поведінка Філії стала безпосередньою причиною непоставки Товариством зерна контрагенту (OPTIMONT INVESTMENTS LTD) за Контрактом у встановлений строк (до 10.05.2019) та сплати за відповідне порушення передбачених Контрактом штрафних санкцій у сумі 30% вартості непоставленого товару,  з огляду на те, що :
- істотною умовою Контракту в частині предмету договору, є поставка Товариством контрагенту саме того зерна, врожаю 2018 року в кількості  3 500 тонн, яке зберігається  на складі Філії, за адресою: 38813 Полтавська область, Чутівський район, смт Скороходове, вул. Першотравнева, 9А, відповідно до умов  Договору, обов`язок щодо повернення якого зі зберігання не виконано Філією. Поставка іншого зерна є порушенням істотних умов Договору, який не передбачає відповідну заміну .До того ж,  у поясненнях  з урахуванням вказівок та висновків  постанови суду касаційної інстанції Товариство зазначило, що воно не могло замінити товар навіть на зерно врожаю 2019 року, з урахуванням того, що оптимальними строками сівби для зерна кукурудзи є кінець квітня і перша половина травня, а збирання врожаю починається з середини вересня, так само він не міг здійснити поставку  товару  з іншого складу  або придбати товар   у іншого постачальника , оскільки купівля зерна кукурудзи врожаю 2018 року на початку весни 2019 року стала би завідомо  збитковою, адже закупівельна вартість 1 тони перевищувала б контрактну вартість, тоді як  основним видом діяльності позивача є оптова торгівля зерном;
- Філією не вжито жодних заходів з повернення вказаного зерна Товариству із зберігання, незважаючи на те, що Товариством зі свого боку вжито всіх необхідних заходів для забезпечення виконання Підприємством в особі Філії вказаного обов`язку як до настання строку поставки товару за Контрактом (до 10.05.2019), так і вже після допущеного прострочення, до подання контрагентом за Контрактом  претензії про сплату штрафу (до 01.08.2019), про що свідчать наведені неодноразові звернення Товариства про термінове відвантаження зерна зі складу Філії на поданий рухомий склад, що перебував у простої, у тому числі повторні звернення вже після допущеного Філією прострочення та наявність поданого під вивантаження рухомого складу на під`їзних коліях Філії протягом певного часу, із допущенням простою вагонів та понесенням у зв`язку з цим збитків у вигляді додаткових платежів експедиторам;
- неминучість сплати Товариством штрафних санкцій контрагенту за Контрактом   у зв`язку з непоставкою товару у встановлений Контрактом строк, з огляду на наявність обґрунтованої претензії контрагента, з урахуванням того, що у статті 617 ЦК України та у статті  218 ГК України зазначено про те, що недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника (правопорушника) прямо зазначено серед  обставин, які не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Також апеляційним судом зазначено, що підприємницький (комерційний) ризик суб`єкта господарювання не може полягати у його позбавленні права на відшкодування збитків у вигляді понесених додаткових витрат зі сплати штрафних санкцій кредитору за порушення зобов`язання лише за тих обставин, що це  сталось через протиправну винну поведінку контрагента боржника, з урахуванням  того, що відповідні  витрати прямо включено до складу збитків частиною першою статті 225 ГК України, право на відшкодування яких передбачено статтями 22, 611, 623 ЦК України, статтею 224 ГК України, а відповідні обставини не передбачені  законодавством в якості підстави звільнення такого контрагента боржника від відповідальності, враховуючи при цьому засади добросовісності, розумності та справедливості.     
Апеляційним судом встановлено, що дії Товариства під час укладання додаткових угод від 12.03.2019 та від 15.03.2019 до Контракту щодо встановлення штрафних санкцій та строків поставки були добросовісними з огляду на те, що станом як на 12.03.2019, так і на 15.03.2019 були відсутні обставини, які б свідчили про об`єктивні істотні ускладнення у відвантаженні Філією спірного зерна, враховуючи те, що з першою заявкою на відвантаження товару Товариство звернулось до Філії 18.03.2019, а рухомий склад надійшов на її під`їзні колії 07.04.2019 та після часткового  навантаження був заблокований Філією. Як пояснило Товариство у письмових поясненнях з урахуванням вказівок та висновків постанови суду касаційної інстанції у даній справі, укладаючи в липні 2018 року Контракт щодо поставки зерна OPTIMONT INVESTMENTS LTD, Товариство могло прогнозувати  об`єм товару, який воно зможе поставити, але не знати напевно. За умовами Контракту, об`єми та строки поставок були визначені в додаткових угодах, у той час як встановлення штрафних санкцій за несвоєчасну поставку є звичайною умовою будь-якого зовнішньоекономічного контракту.  
Зміст листа Товариства від 15.03.2019, в якому воно повідомив контрагента за Контрактом про те, що ним планується поставка товару  у передбачені Контрактом строки - у період з 15.03.2019 по 10.05.2019, однак у зв`язку  із зміною керівництва  на Підприємстві та Філії на час складення листа унеможливлюється вивіз зерна у кількості 3 500 тонн зі складу зберігання, але Товариство здійснює всі можливі  заходи щодо врегулювання даної ситуації та своєчасної поставки товару, також визнано судом апеляційної інстанції таким, що не свідчить про недобросовісну поведінку Товариства, оскільки, проміжок часу для виконання зобов`язань з поставки зерна становив майже 2 місяці з часу складання вказаного листа, крім того, як зазначено, обставини, які свідчили про реальне істотне ускладнення у відвантаженні Філією спірного зерна виникли вже пізніше дати складання цього листа та укладення додаткових угод до Контракту щодо встановлення штрафних санкцій та строку поставки, а вжиття Товариством у подальшому всіх необхідних заходів для повернення зерна зі зберігання та поставки його контрагенту за Контрактом у встановлений строк, підтверджується матеріалами справи. До того ж, вказаний лист Товариство надіслало контрагенту за Контрактом - OPTIMONT INVESTMENTS LTD не за власною ініціативою, а у відповідь на лист останнього про підтвердження виконання умов Контракту у встановлений Контрактом строк відповідно до умов, передбачених вже укладеною додатковою угодою від 15.03.2019, що додатково свідчить про відсутність під час укладення додаткових угод наміру завідомо встановити штрафні санкцій та строк поставки товару за обставин, що свідчать про істотне ускладнення виконання зобов`язання. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність прямого (безпосереднього) причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою Підприємства в особі Філії та понесеними Товариством збитками, які стали невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання з повернення зерна із зберігання.   
Вина Підприємства в особі Філії у протиправній поведінці Філії, також встановлена  судовими рішеннями у справах № 922/1595/19, № 917/998/20, в листі від 18.11.2019 та в Угоді, в якій зазначено про наявність вини Філії у невиконанні обов`язку з відвантаження спірного зерна Товариству.
Також апеляційний суд звернув увагу на те, що Угода не є підставою виникнення обов`язку Підприємства відшкодувати завдані Товариству збитки, оскільки підставою виникнення відповідного зобов`язання є наявність повного складу цивільного правопорушення, який  у даному випадку доведений, тому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що первісні позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Що ж до зустрічних позовних вимог, то апеляційним судом встановлено, що, обґрунтовуючи підстави для визнання недійсною Угоди Підприємство посилається на те, що при її укладенні порушено вимоги статті 732 ГК України, а саме, не отримано згоду уповноваженого органу (Фонду) під час укладання угоди, предмет якої становить 10 і більше відсотків вартості активів Підприємства за даними останньої річної фінансової звітності.
Відповідно до частини першої статті 732 ГК України значним господарським зобов`язанням державного унітарного підприємства визнається господарське зобов`язання, що вчиняється державним унітарним підприємством, якщо ринкова вартість майна, робіт, послуг, що є його предметом, становить 10 і більше відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності.
Значне господарське зобов`язання підлягає погодженню наглядовою радою державного унітарного підприємства або, у випадках, передбачених законом, органом, до сфери управління якого відноситься державне унітарне підприємство, в порядку, передбаченому цією статтею.
Згідно з частиною другою статті 732 ГК України, рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності, приймається наглядовою радою (у разі її утворення) або органом, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство.
Частиною третьою статті 732 ГК України передбачено, що рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом, становить більше 25 відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності, приймається органом, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство. 
Заборгованість за спірною угодою, яка визнана Підприємством та Філією, становить 183 750,00 доларів США що станом на 26.12.2019 за офіційним курсом Національного банку України до гривні становило 4 273 143,00 грн.  
Підприємство стверджує, що відповідно до звіту про фінансовий стан на 31.12.2018 вартість активів Підприємства становила 3 283 000,00 грн, а тому укладення спірної угоди на суму 4 273 143,00 грн, згідно з положеннями частини другої статті 732 ГК України, потребувало погодження органом, до сфери управління якого належить вказане державне унітарне підприємство. 
Проте апеляційним судом встановлено, що доказів вартості активів Підприємства, від якої відповідно до наведених положень статті 732 ГК України обраховується  сума угоди державного унітарного підприємства, що потребує прийняття  відповідного рішення органом, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство, у встановленому порядку та строки Підприємством суду першої інстанції не надано. 
Разом з цим Верховний Суд у постанові від 27.01.2022 у даній справі, направляючи її на новий апеляційний розгляд, звернув увагу на те, що матеріалами справи підтверджується, що баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2018, на який посилається суд апеляційної інстанції як на підставу для задоволення зустрічного позову, Фонд надав лише до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою та на порушення вимог статей 80 та 269 ГПК України суд апеляційної інстанції, не дослідивши причин неподання Фондом цього документа до суду першої інстанції, оцінив зазначений звіт про фінансовий стан як належний та допустимий доказ у цій справі, на підставі чого дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсною угоди про визнання боргу від 26.12.2019.
Враховуючи вказівки Верховного Суду апеляційним судом встановлено, що відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У свою чергу, згідно з частиною третьою статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, за змістом частин третьої, восьмої статті 80 та частини третьої статті 269 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому апеляційним судом встановлено, що баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2018, на який посилається Підприємство в обґрунтування зустрічного позову, у встановленому порядку та строки ним не було надано суду першої інстанції, а було надано Фондом, лише до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою і при цьому на порушення вимог статей 80 та 269 ГПК України, Фондом не наведено жодних причин та не надано доказів стосовно  неподання Фондом цього документа до суду першої інстанції та не заявлено клопотання про прийняття вказаного документу як доказу, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстави для прийняття вказаного документу судом апеляційної інстанції як доказу і надання йому оцінки.
Крім того Фонд,  який  був залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом, ухвалою господарського суду Полтавської області від 22.12.20, також не долучив вказаний доказ ані до наданих суду пояснень третьої особи від 08.02.2021, ані пізніше - до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного  рішення від  13.04.2021. 
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим, оскільки  відсутні докази того, що сума спірної Угоди становить від 10 до 25 відсотків вартості активів Підприємства, як умова для її погодження органом, до сфери управління якого він належить,  відповідно до положень статті 732 ГК України, порушення яких визначено в зустрічній позовній заяві в якості правової підстави для визнання  Угоди недійсною.
Враховуючи викладене та порівнюючи зміст правовідносин (права й обов`язки сторін спору) згідно з відповідним правовим регулюванням, Суд дійшов висновку, що правовідносини у таких справах не є подібними.
Що ж до визначення подібності правовідносин у справах, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                             № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Стосовно доводів скаржника про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. При цьому у даній справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу є необґрунтованими.
Таким чином, Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки зазначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що посилання Фонду у касаційній скарзі на те, що суди встановили обставини на підставі недопустимих доказів, є необґрунтованими, оскільки скаржником лише процитовано положення пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України без наведення того, які саме докази є недопустимими та у чому полягала їх недопустимість.
Верховний Суд не надає правової оцінки зазначеним у касаційній скарзі іншим постановам Верховного Суду, оскільки вони не визначені скаржником у касаційній скарзі як такі, що містять висновки, не враховані судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень у даній справі № 917/996/20 відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Водночас касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду, відкритого на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Фонду в частині оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2021 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 917/996/20 з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, та вважає за можливе залишити оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій без змін, з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.
У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги Фонду та залишає оскаржувані судові рішення без змін, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі                  № 917/996/20, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 

2. Касаційну скаргу в частині оскарження Фондом державного майна України рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2021 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 917/996/20 з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 917/996/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                             Т. Малашенкова
Суддя                                                                                                             В. Селіваненко