ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року 
м. Київ

cправа №  917/1531/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - Міністерства фінансів України (далі - Міністерство, позивач, скаржник) - Лебідь Ю.В. (самопредставництво), Гришина Н.В. (самопредставництво),
відповідача-1 - комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі - Підприємство, відповідач-1) - Васюта А.І. (адвокат),
відповідача-2 - Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації (далі - ДФ ПОДА, відповідач-2) - не з`явився,
відповідача-3 - Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації (далі - ДБ ПОДА, відповідач-3) - не з`явився,
відповідача-4 - Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області (ГУ ДКСУ, відповідач-4) - не з`явився,
відповідача-5 - Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації (далі - УЖКГ ПОДА) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства
на рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 (головуючий - суддя Іванко Л.А.)
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 (головуючий - суддя Медуниця О.Є., судді Попков Д.О., Стойка О.В.)

у справі №917/1531/21

за позовом Міністерства
до           1. Підприємства,
           2. ДФ ПОДА,
           3. ДБ ПОДА,
           4. ГУ ДКСУ,
           5. УЖКГ
про визнання недійсними договорів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП
Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав для визнання договорів недійсними, особою яка не є стороною таких договорів.

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Міністерство звернулося до суду з позовною заявою до Підприємства, ДФ ПОДА, ДБ ПОДА, ГУ ДКСУ, УЖКГ про визнання недійсними договорів, укладених відповідачами.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: пунктом 14 оспорюваних договорів передбачено, що договір є дійсним лише в разі здійснення відповідного фінансування; на думку позивача, оскільки відповідне фінансування здійснено не було, то оскаржувані договори є недійсними, а, отже, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про невідповідність їх вимогам частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку за правилами статті 215 ЦК України.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 у справі №917/1531/21, у задоволенні позову відмовлено повністю.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Міністерство, посилаючись на ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 у справі №917/1531/21, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та визнати договори недійсними.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. На обґрунтування своєї правової позиції, скаржник у касаційній скарзі (у новій редакції) із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки ухвалені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, враховуючи відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини п`ятої статті 22, частин першої та другої статті 23, частин третьої та четвертої статті 48, частини третьої статті 97 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин при вирішенні питання, щодо дійсності договорів стосовно коштів Державного бюджету.

5. Позиція інших учасників справи
5.1. У відзиві на касаційну скаргу Підприємство заперечило проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просило відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

5.2. Від відповідачів-2,3,4,5 відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Відповідно до пункту 23 статті 14 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у 2017 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 БК України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 БК України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 13 та 14 статті 11 цього Закону).

6.2. Кабінетом Міністрів України, на виконання зазначеного Закону і частини другої статті 97 БК України, постановою від 18.05.2017 №332 затверджено "Порядок та умови надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування" (далі - Порядок №332).

6.2.1. Пунктом 3 Порядку №332 передбачено, що підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору.

6.3. На виконання зазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 між ГУ ДКСУ (сторона перша), УЖКГ ПОДА (сторона друга), ДФ ПОДА (сторона третя), ДБ ПОДА (сторона четверта) та Підприємством (сторона остання) укладено договори про організацію взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС (далі - Договір №4) і від 12.12.№6-ДФС (далі - Договір №6), а також додаткову угоду до Договору №4.

6.4. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Міністерство у позовній заяві посилається на пункт 14 вказаних договорів, яким передбачено, що договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування, та зазначає, що, оскільки, відповідне фінансування здійснено не було, то оскаржувані договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про їх невідповідність вимогам частини п`ятої статті 203 ЦК України.

6.5. Судами попередніх інстанцій враховано, що всіма суб`єктами спірних правовідносин (зокрема, Мінрегіоном і Казначейством, крім Міністерства), виконані необхідні дії, спрямовані на отримання Підприємством субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів №6 та №4.

6.5.1. Так, Мінрегіон листами від 22.08.2017 №7/10-9015 та від 15.12.2017 №7/10-13783 у складі зведених реєстрів №10_3Ф та №19_3Ф направлено до Міністерства договори №4 та №6.

6.5.2. Факт надходження до Міністерства вказаних зведених реєстрів не спростовано останнім і підтверджується штампом вхідної кореспонденції Міністерства від 30.08.2017 вх. №12-15489 та 18.12.2017 вх. №11-35123.

6.5.3. Державною казначейською службою України підготовлено інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції з державного бюджету, яка направлена Мінфіну.

6.5.4. Міністерство в порушення норми пункту 8 Порядку №332 не прийняло рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до визначених договорів про проведення взаєморозрахунків за Постановою №332 і не доведено їх до Казначейства, внаслідок чого виникли обставини, які позбавили Підприємство можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього.

6.5.5. Судом апеляційної інстанції зазначено, що вказані обставини (пункти 6.5.1 - 6.5.4 цієї постанови) встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі №440/4713/18, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 та постановою Верховного Суду від 12.08.2020.

6.6. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вказано, що судовими рішеннями у справі №440/4713/18 визнано протиправною бездіяльність Міністерства при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік в частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь Підприємства з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9 963 027,49 грн; зобов`язано Міністерство прийняти рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9 963 027,49 грн відповідно до Постанови №332 і Договорів №4 та № 6.

6.7. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що зазначеним судовим рішенням встановлено преюдиційний для цієї справи факт вчинення відповідачами всіх необхідних дій, відповідно до Порядку №332, для отримання субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до Договорів №4 та №6. Водночас, встановлено факт бездіяльності Міністерства у вигляді неприйняття рішення про перерахування субвенції. З огляду на встановлений факт вчинення сторонами всіх необхідних дій на виконання Договорів №4 та №6, оспорювані правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні.

6.9. Суд апеляційної інстанцій зазначив, що посилання позивача на відсутність фінансування, як на підставу для визнання оспорюваних правочинів недійсними є необґрунтованими, оскільки Договори №4 та №6 укладені на підставі пункту 23 статті 14 Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" та були спрямовані на реальне настання правових наслідків у вигляді перерахування субвенцій для погашення податкових боргових зобов`язань Підприємства.

6.10. ГУ ДКСУ під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій надало пояснення про те, що на момент укладення оспорюваних правочинів було виділено фінансування [168 257 тис.грн. для погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги], проте, Міністерство, в порушення норми пункту 8 Порядку №332, не прийняло рішення про перерахування субвенції.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Ухвалою Верховного Суду від 16.01.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №917/1531/21 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Міністерством у касаційній скарзі (у новій редакції) як підставу касаційного оскарження визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.4. Так, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах та зазначає такі норми БК України, які на його думку, повинні були застосувати суди попередніх інстанцій:

- головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3 частини п`ятої статті 22 БК України); 

- будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (частини перша та друга статті 23 БК України); 

- розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов`язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов`язань, у судовому порядку (частини третя та четверта статті 48 БК України); 

- у Державному бюджеті України затверджується обсяг міжбюджетних трансфертів окремо для кожного з відповідних місцевих бюджетів, якщо є підстави для надання та отримання відповідних міжбюджетних трансфертів (частина третя статті 97 БК України).

8.5. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.6. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.7. Слід зазначити, що висновки Верховного Суду щодо питання застосування саме пункту 3 частини п`ятої статті 22, частин першої та другої статті 23, частин третьої та четвертої статті 48, частини третьої статті 97 БК України, у справах стосовно визнання недійсними договорів про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 відсутній.

8.8. Отже, з огляду на відсутність такого висновку, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.9. Слід зазначити, що предметом розгляду у даній справі є визнання недійсними договорів.

8.10. Разом з тим, позов подано Міністерством, яке не є стороною оспорюваних правочинів, однак заявляє про те, що укладення Договорів №4 та №6 прямо впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки відповідно до оскаржуваних договорів перерахування коштів (фінансування) відбувається на підставі рішення Міністерства.

8.11. Вимога про визнання правочину недійсним може бути пред`явлена особами, визначеними у ЦК України та інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме: 1) однією зі сторін правочину або 2) заінтересованою стороною (не стороною правочину), тобто особою, чиї права та / або охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

8.12. При цьому, Верховний Суд зазначає про те, що ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Зазначене поняття є оціночним, а тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись у кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Суди мають надати обґрунтовану оцінку доводам позивача про те, в чому саме полягає заінтересованість позивача щодо спірного правочину, які права та / або інтереси позивача (не сторони договору) порушує оспорюваний ним правочин.

8.12.1. Така позиція щодо поняття "заінтересована особа" та критеріїв визначеності особи, як заінтересованої особа висловлена і об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №916/144/17.

8.13. Верховний Суд наголошує, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав (такі висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

8.14. Недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником (такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 18.09.2019 у справі №200/4202/14-ц).

8.15. Також у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

8.16. Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, є ключовою засадою цивільного права та господарського права, закріпленими у статті 3, 627 ЦК України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. 

8.16.1. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації (правова позиція, викладена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.02.2022 у справі №904/2979/20).

8.17. Слід зазначити, що відсутність порушення прав та/або законних інтересів позивача спірним правочином в оспорюваній частині є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (правова позиція послідовна та викладена в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

8.17.1. Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам попередніх інстанцій не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

8.18. З огляду на викладене, під час ухвалення рішень стосовно визнання недійсним договору, за позовом заінтересованої особи (не сторони оспорюваного правочину, а у даному випадку Міністерство не є стороною правочину) судами першої та апеляційної інстанцій, в першу чергу, слід з`ясувати наявність/відсутність порушення цивільних прав та/або законних інтересів позивача спірним правочином.

8.19. Слід зазначити, що з оскаржуваних судових рішень чітко вбачається, що оспорювані правочини укладені на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332, яка містить примірний договір про організацію взаєморозрахунків (додаток №2 до вказаної вище постанови).

8.20. У примірному договорі про організацію взаєморозрахунків пункт 3 викладено у такій редакції: "3. Казначейство перераховує стороні першій кошти, залучені з єдиного казначейського рахунка, у сумі ___________________ гривень на підставі рішення Мінфіну".

8.21. Судом першої та апеляційної інстанцій фактично не надано оцінку того, яким саме чином оскаржувані правочини, стороною яких не є Міністерство, порушує цивільні права та/або законні інтереси позивача, та чи вбачається з їх змісту, що на позивача дійсно покладені якісь цивільні права та/або обов`язки. 

8.22. Верховний Суд наголошую, що якщо ж судами першої та апеляційної інстанцій буде встановлено, що оспорюваний правочин порушує права та/або законні інтереси Міністерства (позивач обґрунтував юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав), то лише після цього є необхідність оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

8.23. Разом з тим, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що:
- судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовувалося питання стосовно того чи є Міністерство заінтересованою особою в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин;
- судами не надано обґрунтованої оцінки доводам позивача про те, в чому саме полягає його юридична зацікавленість щодо спірного правочину, які саме цивільні права та/або інтереси Міністерства (не сторони Договору) порушує оспорюваний ним правочин.

8.24. Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.25. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.26. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку (пункт 6 частини четвертої статті 238 ГПК України).

8.27. Враховуючи викладене, у цій постанові вище, судові рішення попередніх інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону (статті 236, 237, 238 ГПК України) не відповідають.

8.28. Слід зазначити, що саме після встановлення наявності порушення прав та/або законних інтересів позивача спірним правочином, судам необхідно з`ясовувати питання відповідності/невідповідності Договору чинному законодавству, у тому числі, БК України, та за наслідками повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, ухвалити рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

8.29. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.30. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа у скасованій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим Верховний Суд не формулює остаточного висновку з підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.31. Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги частково знайшли підтвердження, та наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

8.32. Верховний Суд бере до уваги та вважає частково прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.33. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.34. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.35. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

9.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.4. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Міністерства задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.5. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати
10.1. Розподіл судового збору, спаленого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Міністерства фінансів України задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 у справі №917/1531/21 скасувати.

3. Справу №917/1531/21 передати на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              Т. Малашенкова

Суддя                                                                                               І. Бенедисюк

Суддя                                                                                               І. Колос