Постанова                                                  
Іменем України
06 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 376/967/19
провадження № 61-2660св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А. від 03 лютого                2021 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст заяви
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.
Позов мотивовано тим, що з початку 1996 року він почав спільно проживати з відповідачем ОСОБА_2 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Разом вони проживали до середини липня 2017 року, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, приймали участь у витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї та були пов`язані спільним побутом, допомагали один одному по господарству, мали один перед одним взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина. З початку лютого цього року в них безпричинно почали виникати сімейні сварки, вони припинили сімейні відносини та перестали спільно проживати.
За період спільного проживання як чоловік та дружина вони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за                  ОСОБА_2 . Після припинення спільних відносин між ними не досягнуто згоди щодо розподілу спільно набутого майна в добровільному порядку.
На підставі вищевикладеного просив встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_1 та дружини ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на ј частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року позов задоволено. Встановлено факт, що житловий будинок за вказаною адресою є спільною сумісною власністю чоловіка                 ОСОБА_1 та дружини ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що сторони з 2004 року до 2017 року проживали разом та у них були шлюбні відносини, вели спільний бюджет, проводили спільні витрати на будівництво спірного будинку, вели спільне господарство, а тому судом встановлено факт спільного проживання сторін та придбання спірного майна внаслідок спільної праці, а отже на підставі статті 74 СК України житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і за позивачем визнається право власності на Ѕ частину спірного будинку.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду  від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в позові.
Апеляційний суд, відмовляючи в позові виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. 
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
20 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від                        03 лютого 2021 року, у якій просить скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року в справі № 554/2491/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду                                  від 05 квітня 2021 року  відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано справу № 376/967/19 з Сквирського районного суду Київської області
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду 
від 24 вересня 2021 року вказану справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 1996 року  придбала незакінчений будівництвом будинок готовністю 11% на адресою: АДРЕСА_3 .
У довідці Дулинської сільської ради Сквирського району Київської області вих. № 195 від 22 липня 2017 року зазначено, що вона видана виконакомом Дулинської сільської ради ОСОБА_1 про те, що він дійсно з 1996 року без місця реєстрації проживає в АДРЕСА_3 , разом із ОСОБА_2 . Спільно будували будинок, проводили ремонти, утримували підсобне господарство, обробляли земельну ділянку та сплачували комунальні послуги та земельний податок.
У довідці Дулинської сільської ради Сквирського району Київської області вих. № 219 від 30 травня 2019 року зазначено, що остання видана виконкомом Дулицької сільської ради ОСОБА_1 про те, що він дійсно постійно з 1996 року по серпень 2018 року без місця реєстрації проживав в АДРЕСА_2 .
Право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 128,3 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м. зареєстровано 20 березня 2018 року за ОСОБА_2 .
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року       № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, що застосовується із 01 січня 2004 року, при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Частиною другою статті 74 СК України встановлено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, яка регулює право спільної сумісної власності подружжя.
Правила статті 74 СК України на спірні правовідносини, що виникли і тривали до 1 січня 2004 року, не поширюються, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Установлено, що в період з 2004 по 2018 рік ОСОБА_1 та                ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується відповідними довідками сільської ради та показами свідків.
При вирішенні спору суд установив, що ОСОБА_2 у 1996 році у власність було придбано 11% недобудованого спірного житлового будинку, а станом на 2018 рік його готовність складає 100%.
Установивши, що з 2004 року сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, апеляційний суд вважав доведеним, що недобудований будинок за адресою: АДРЕСА_3 відповідач придбала за особисті кошти, що суперечить нормі частини другої статті 74 СК України.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).
Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
Установивши, що відповідач у 1996 році придбала незакінчений будівництвом спірний будинок готовністю 11% відсотків, а станом на 2018 рік його готовність складає 100%, апеляційний суд не перевірив доводи позивача про те, що на час укладення договору купівлі-продажу відповідачкою у її власність перейшов недобудований будинок готовністю 11 %, за час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах сторони добудували будинок, який зареєстрований у встановленому законом порядку, не визначив період в який фактично будувався будинок, та дійшов передчасного висновку про те, що відповідач не тільки придбала, а й побудувала будинок особисто.
Встановлення обставин часу проведення будівництва спірного будинку має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки якщо об`єкт будівництва зведений за час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу після 1 січня 2004 року, то таке майно може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням певних часток, якщо будинок фактично побудований до 1 січня                       2004 року, то на такі правовідносини поширюються норми КпШС УРСР та Закон України «Про власність».
Апеляційний суд на зазначені норми права та обставини справи уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції в силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановити ці обставини, то оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов