ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року 
м. Київ
справа №  910/5305/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Багай Н.О., Волковицька Н.О., 
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.
та представників
позивача: Сідей О.А., Сімчук В.І., Разумов М.А., Гей В.Г.,
відповідача-1: не з`явились,
відповідача-2: Ільчик М.Я.,
відповідача-3: не з`явились,
відповідача-4:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третьої особи-1: Кожевніков І.О., Черкашіна Ю.Ю.,
третьої особи-2: не з`явились,
третьої особи-3: Кожевніков І.О., Черкашіна Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "СБЕРБАНК" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2021
у справі № 910/5305/20
за позовом Акціонерного товариства "СБЕРБАНК" 
до:
1)          Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної І.В.;
2)          Київської міської ради;
3)          Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В.;
4)          Приватного  акціонерного товариства  "Банкомзв`язок",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: 
1)          Дочірнє підприємство "Край Проперті";
2)          Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест Консалтинг УА";
3)          Товариство з обмеженою відповідальністю "ШЕЙК",
про визнання права та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Акціонерне товариство "СБЕРБАНК" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної Інни Володимирівни, Київської міської ради, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, Приватного    акціонерного товариства    "Банкомзв`язок", у якому просило:
1) визнати за Акціонерним товариством "СБЕРБАНК"    право оренди земельної ділянки, площею 34 157 кв.м., кадастровий номер 8000000000:79:485:0021, на умовах, в обсязі та на підставі: - договору оренди земельної ділянки від 27.12.1999, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим №6290, зареєстрованого Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що 15.02.2000 зроблено запис за №79-6-00002 у книзі записів державної реєстрації договорів;  - договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що 18.12.2006 зроблено запис за №79-6-00464 у книзі записів державної реєстрації договорів; - іпотечного договору від 27.09.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №11270; - договору про внесення змін до іпотечного договору від 19.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за    реєстровим №1713;- договору про внесення змін до Іпотечного договору від 24.04.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №2317; - договору про внесення змін до іпотечного договору від 02.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №4375; - договору про внесення змін до іпотечного договору від 31.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №1497; - договору про внесення змін до іпотечного договору від 13.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №3792;- договору про внесення змін до іпотечного договору від 22.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №5103; - договору про внесення змін до іпотечного договору від 23.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №5613;
2) визнати припиненим право оренди земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:485:0021 за ПрАТ "Банкомзв`язок", а також визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права індексний номер: 42211802 від 24.07.2018, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною, та скасувати внесений на його підставі до розділу №1584771380000 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право: 27182338 від 24.07.2018 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:485:0021 за ПрАТ "Банкомзв`язок";
3) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної Інни Володимирівни    №51642001 від 16.03.20 про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: зміна суб`єкта Орендаря земельної ділянки, площею 34 157 кв.м., кадастровий номер 8000000000:79:485:0021;
4) зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіну Інну Володимирівну    провести державну реєстрацію іншого речового права Акціонерного товариства "СБЕРБАНК" (код ЄДРПОУ 25959784), а саме: права оренди земельної ділянки, площею 34 157 кв.м., кадастровий номер 8000000000:79:485:0021, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесення до розділу №1584771380000 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про інше речове право наступного змісту:
Підстава виникнення іншого речового права: Договір оренди земельної ділянки від 27.12.1999, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим №6290, зареєстрований Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що 15.02.2000 зроблено запис за №79-6-00002 у книзі записів державної реєстрації договорів; Договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, зареєстрований Головним управлінням    земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що 18.12.2006 зроблено запис за №79-6-00464 у книзі записів державної реєстрації    договорів; Іпотечний договір від 27.09.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №11270, Договір    про внесення змін до Іпотечного договору від 19.12.2011, посвідчений  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за    реєстровим №1713; Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 24.04.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №2317, Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 02.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №4375, Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 31.03.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №1497, Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 13.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В за реєстровим №3792, Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 22.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №5103, Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 23.12.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №5613;
Вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки;
Зміст, характеристика іншого речового права: строк дії 49 років з правом передачі в піднайм (суборенду);
Відомості про суб`єкта іншого речового права: Орендар: Акціонерне товариство "СБЕРБАНК", код ЄДРПОУ: 25959784, країна реєстрації: Україна; Орендодавець: Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, код ЄДРПОУ: 22883141, країна реєстрації: Україна;
Опис об`єкта іншого речового права: в оренду передається земельна ділянка площею 3,4157 га.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що АТ "СБЕРБАНК" 19.12.2017 звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України "Про іпотеку" шляхом реєстрації права власності на нежилий будинок на підставі іпотечного застереження в Іпотечному договорі, у зв`язку з чим 19.12.2017 до АТ "СБЕРБАНК" у встановленому законом порядку перейшло право власності на нежилу будівлю, та, на його думку,  відповідно до п.6.6. іпотечного договору,  право оренди на земельну ділянку площею 34 157 кв.м., кадастровий номер 8000000000:79:485:0021.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2020 (суддя Турчин С.О.) позов задоволено повністю.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 (колегія суддів у складі: Куксов В.В. - головуючий, Тищенко А.І., Яковлєв М.Л.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.
Судами обох інстанцій встановлено, що між Дочірнім підприємством "Край Проперті" (іпотекодавцем) та ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (змінено найменування на АТ "СБЕРБАНК") (іпотекодержателем) з метою забезпечення кредитних зобов`язань ДП "Край Проперті" за договорами про відкриття кредитної лінії №119-В/11/55/КЛ від 22.09.2011 та №120-В/11/55/КЛ від 22.09.2011, 27.09.2011 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №11270.
У подальшому до Іпотечного договору сторонами внесено зміни згідно з договором про внесення змін до Іпотечного договору від 19.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №1713; договору про внесення змін до Іпотечного договору від 24.04.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №2317; договору про внесення змін до Іпотечного договору від 02.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №4375; договору про внесення змін до Іпотечного договору від 31.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №1497; договору про внесення змін до Іпотечного договору від 30.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №3792; договору про внесення змін до Іпотечного договору від 22.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №5103; договору про внесення змін до Іпотечного договору від 23.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №5613.
Відповідно до п. 3.1. Іпотечного договору, предметом іпотеки за цим договором є: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 28 539, 50 кв.м., розташований адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б, реєстраційний номер: 34696251, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежилого будинку, посвідченого Піддубною С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24.12.2004 за реєстровим № 6871, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 24.12.2004 за №402676, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.01.2005 у реєстровій книзі №91п-270 за реєстровим №6259п, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.09.2011.
У п. 6.4. Іпотечного договору міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким Іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання між сторонами шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки    в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому чинним законодавств України.
19.12.2017 Акціонерним товариством "СБЕРБАНК",    шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.09.2011, набуто право власності на нежитловий будинок - громадський центр з об`єктами (в літ.А), розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б , загальною площею 28 539,5 кв.м. 
Відповідно до п. 3.1. Іпотечного договору предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 34157 кв.м., згідно з договором суборенди земельної ділянки, укладеним між Відкритим акціонерним товариством "Банкомзв`язок" та іпотекодавцем    18.08.2006, зареєстрованим Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 23.02.2007 за №79-6-00477 у книзі записів державної реєстрації договорів.
За змістом п. 6.6. Іпотечного договору (у редакції договору про внесення змін від 22.09.2015), у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, в тому числі шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, до особи, яка на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включеного до цього договору, набула право власності на предмет іпотеки, розміщений на земельній ділянці/ах, яка/і перебуває/ють в оренді іпотекодавця, переходить право оренди на таку/і земельну/і ділянку/и.
Земельна ділянка перебуває в комунальній власності територіальної громади міста    Києва та знаходиться в оренді відповідно до договору оренди земельної ділянки від 27.12.1999 (посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим №6290, укладеним між Київською міською радою та ВАТ "Банкомзв`язок", зареєстрованим Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис за №79-6-00002 від 15.02.2000 у книзі записів державної реєстрації договорів, який діє у редакції договору внесення змін до договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого Головним управлінням    земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис за №79-6-00464 від 18.12.2006 у книзі записів державної реєстрації договорів) та передана в суборенду Іпотекодавцю на підставі договору  суборенди земельної ділянки від 18.08.2006 (укладеного між ВАТ "Банкомзв`язок" і іпотекодавцем, зареєстрованого Головним управлянням земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис за №79-6-00477 від 23.02.2007 у книзі записів державної реєстрації договорів).
На думку позивача, на підставі ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу, ст.ст. 6, 37 Закону України    "Про іпотеку", ст.7 Закону України "Про оренду землі", у зв`язку з набуттям 19.12.2017 права власності на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 28539,50 кв.м., що знаходиться за адресою місто Київ,    вул. Академіка Глушкова, 13-Б шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,    АТ "СБЕРБАНК" набуло право користування (право оренди) на земельну ділянку площею 34157 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13/2 .
За твердженнями позивача, враховуючи наведені положення законодавства, з 19.12.2017 (моменту переходу до АТ "СБЕРБАНК" права власності на нежилий будинок):  у попереднього власника нежилого будинку та орендаря земельної ділянки (АТ "Банкомзв`язок") автоматично припинилось право користування земельною ділянкою, на якій такий нежилий будинок розташований; договір оренди земельної ділянки від 27.12.1999, укладений між Київською міською радою та АТ "Банкомзв`язок", втратив чинність у частині попереднього орендаря - АТ "Банкомзв`язок"; до АТ "СБЕРБАНК" перейшло право оренди земельної ділянки, на якій розташований нежилий будинок, у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього землекористувача - АТ "Банкомзв`язок";  у договорі оренди земельної ділянки від 27.12.1999 відбулась заміна особи орендаря з АТ "Банкомзв`язок" на АТ "СБЕРБАНК".
Позивач зазначає, що з метою належного документального оформлення переходу права оренди на земельну ділянку,    на якій знаходиться нежилий будинок, АТ "СБЕРБАНК" звернулось до орендодавця - Київської міської ради із заявами    №9712/5/25-4 від 23.05.2018 та №24623/5/06-2 від 07.11.2018, у яких, у зв`язку із зміною власника нежилого будинку, позивач просив переоформити право користування земельною ділянкою на АТ "СБЕРБАНК" на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача.
На підставі заяв позивача №9712/5/25-4 від 23.05.2018 та №24623/5/06-2 від 07.11.2018 щодо переоформлення права користування, Київською міською радою підготовлено проект рішення про передачу Акціонерному товариству "СБЕРБАНК" земельної ділянки в оренду строком на 5 років    для експлуатації громадського центру на просп. Академіка Глушкова, 13/2 у Голосіївському районі м. Києва, у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно. 
Як стало відомо АТ "СБЕРБАНК", згідно з п.18.2.3. протоколу №25/87 засідання Київської міської ради від 27.11.2018-30.11.2018 питання про розгляд проекту рішення "Про передачу Акціонерному товариству "СБЕРБАНК" земельної ділянки для експлуатації громадського центру на просп. Академіка Глушкова, 13/2 у Голосіївському районі м. Києва" знято з розгляду.
Оскільки відповіді на заяви позивача про переоформлення права користування земельною ділянкою або будь-якої пропозиції щодо врегулювання питання з приводу документального оформлення переходу права оренди земельної ділянки позивач від Київської міської ради не отримав, а також враховуючи зняття з розгляду засідання Київської міської ради питання про передачу в оренду АТ "СБЕРБАНК" спірної земельної ділянки, останній стверджує, що Київська міська рада не визначає (заперечує) факт переходу АТ "СБЕРБАНК" права користування земельною ділянкою.    
Враховуючи відсутність відповіді від Київської міської ради на заяви позивача про переоформлення права користування земельною ділянкою, АТ "СБЕРБАНК" звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної Інни Володимирівни із заявою про державну реєстрацію речового права (права оренди земельної ділянки) від 13.03.2020 на підставі Іпотечного договору в порядку ч. 7 ст. 37 Закону України "Про іпотеку".
Розглянувши заяву позивача від 13.03.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковіна І.В. прийняла рішення про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2020, пославшись на те, що АТ "СБЕРБАНК" не надано додаткових документів, які посвідчують набуття АТ "СБЕРБАНК" прав орендаря земельної ділянки площею 34157 кв.м., кадастровий номер 8000000000:79:485:0021, за договором оренди земельної ділянки від 27.12.1999, укладеним між Київською міською радою та ВАТ "Банкомзв`язок".
Позивач вказує, що бездіяльність власника земельної ділянки (територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради) стосовно ігнорування звернення АТ "СБЕРБАНК" щодо документального оформлення зміни орендаря за договором оренди та безпідставна відмова приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної І.В у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки на підставі Іпотечного договору згідно з положеннями діючого законодавства, а також той факт, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право оренди земельної ділянки досі зареєстровано за попереднім орендарем - АТ "Банкомзв`язок" та суборендарем ДП "Край Проперті", зумовили необхідність звернення АТ "СБЕРБАНК" до суду з відповідним позовом    для захисту порушених прав.
На переконання позивача, належним та ефективним способом захисту порушених прав АТ "СБЕРБАНК" буде визнання судом за АТ "СБЕРБАНК", як    власником нежилого будинку, права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди земельної ділянки від 27.12.1999, а також зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної І.В. провести державну реєстрацію іншого речового права "СБЕРБАНК" - права оренди земельної ділянки.
Також, посилаючись на приписи ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", позивач зазначає, що разом із заявленими    вимогами про визнання протиправним рішення державного реєстратора, скасування такого рішення та скасування реєстрації речового права обґрунтованим є одночасне заявлення вимоги про припинення речового права - права оренди спірної земельної ділянки. 
З огляду на вище наведене, Акціонерне товариство "СБЕРБАНК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом у даній справі.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів АТ "СБЕРБАНК" щодо набуття ним права користування (права оренди) на земельну ділянку площею 34157 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13/2, в силу приписів ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу, ст.ст. 6, 37 Закону України    "Про іпотеку", ст. 7 Закону України "Про оренду землі" та за наявності чинного договору оренди, у зв`язку із набуттям 19.12.2017 права власності на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 28 539,50 кв.м., що знаходиться за адресою місто Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та відповідно зміни особи орендаря у договорі оренди з ПрАТ "Банкомзв`язок" на АТ "СБЕРБАНК".
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове - про відмову в позові, апеляційний господарський суд дійшов висновку, суд першої інстанції неправильно застосував низку норм матеріального права Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" та Закону України "Про іпотеку", та неправильно врахував правову позицію Верховного Суду, внаслідок чого дійшов помилкових висновків та неправильно вирішив спір по суті. Норми ст. 120 ЗК України, чинні станом на 24.12.2004, чітко передбачали, що при переході права власності на будівлю - право користування земельною ділянкою могло переходити на підставі договору оренди. При цьому вказана норма не містила ні жодних положень щодо автоматичного переходу права користування (оренди) земельної ділянки в разі відчуження будівлі, ні жодних імперативних приписів щодо конкретного порядку дій, ні заборони щодо отримання права користування земельною ділянкою на інших правових підставах (зокрема, за договором суборенди земельної ділянки тощо). Це означає, що питання подальшого користування земельної ділянкою після відчуження розташованої на ній нерухомості мало вирішуватись сторонами в договірному порядку. Своє право на користування земельною ділянкою ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" реалізувало шляхом укладення з АТ "БАНКОМЗВ`ЯЗОК" (орендарем земельної ділянки) договору суборенди земельної ділянки 18.08.2006. Починаючи з 1998 року та станом на сьогоднішній день єдиним орендарем земельної ділянки є АТ "БАНКОМЗВ`ЯЗОК", яке не є стороною Іпотечного договору та не є попереднім власником будівлі по відношенню до АТ "СБЕРБАНК". Таким чином, до АТ "СБЕРБАНК" не перейшло та не могло перейти право оренди на всю земельну ділянку внаслідок набуття права власності на будівлю 19.12.2017 в силу ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" та ч. 7 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", адже попередній власник будівлі - ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" не є орендарем земельної ділянки.
Також, за висновками суду апеляційної інстанції, не обґрунтованим та не правомірним є задоволення позовної вимоги щодо визнання припиненим права оренди земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:485:0021 за Приватним акціонерним товариством "Банкомзв`язок". В свою чергу, відмова у внесенні змін до запису Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо зміни орендаря спірної земельної ділянки здійснена приватним нотаріусом Ковіною І.В. правомірно та відповідає положенням законодавства. Враховуючи похідний характер інших позовних вимог, з урахуванням вищевикладених обґрунтувань апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 2 ст. 377 ЦК України, ч. 3 ст. 415 ЦК України, які діяли станом на 24.12.2004, - момент відчуження ТРЦ "Магелан" від АТ "Банкомзв`язок" до ДП "Край Проперті", внаслідок чого до ДП "Край Проперті" перейшло право користування (оренди) земельною ділянкою з договором оренди, а також ч. 1 ст. 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 20.12.2005, чинній на дату укладення договору суборенди), ч.ч. 1, 2 ст. 93 Закону України "Про оренду землі" (в редакціях від 27.11.2003 та 20.12.2005, чинних на дату відчуження ТРЦ "Магелан" та на дату укладення договору суборенди) в системному зв`язку з нормами ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 2 ст. 377 ЦК України, ст. 606 ЦК України (в редакціях станом на дату укладення договору суборенди), - за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цих норм права у подібних правовідносинах;
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм ч. 2 ст. 120, п. "е" ч. 1 ст. 14 ЗК України, ч. 2 ст. 377 ЦК України, ч. 3 ст. 7, абз. 8 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" в редакції станом на 19.12.2017, без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 23.05.2019 у справі № 922/109/18, від 19.06.2018 у справі № 922/3655/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 07.11.2018 у справі № 910/20774/17, від 29.11.2018 у справі № 915/1416/17, від 06.11.2018 у справі № 902/1592/15, від 27.02.2019 у справі № 913/661/17, від 06.03.2019 у справі № 914/2687/17, від 04.04.2019 у справі № 910/7197/18, від 27.06.2018 у справі № 921/613/17-г/17, від 14.08.2019 у справі № 910/14257/18, від 05.02.2020 у справі № 914/393/19, від 26.05.2020 у справі № 921/613/17-г/17, від 10.04.2018 у справі № 915/672/17, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18;
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - за відсутності висновку Верховного Суду що питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2021 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.05.2021 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 15.05.2021. 
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 13.05.2021 від відповідача-3 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, а також розглядати справу без його участі.
Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 18.05.2021 від третьої особи-1 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на правильність висновків апеляційного суду та помилковість доводів скаржника.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 оголошено перерву у справі до 10.06.2021.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2021 оголошено перерву у справі до 17.06.2021.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 14.06.2021 від ПАТ "Банкомзв`язок" , ДП "Край Пропетрті", ТОВ "Шейк" надійшла заява з процесуальних питань щодо врахування усталеної позиції Верховного Суду, у якій представники просять врахувати викладену у ній інформацію та залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2021 оголошено перерву у справі до 24.06.2021.
Також від скаржника 24.06.2021 надійшли письмові пояснення на касаційну скаргу, які, по суті, є доповненнями касаційної скарги, оскільки в них вказано на невідповідність висновків апеляційного суду висновкам Верховного Суду у відповідних справах. Разом з тим, відповідно до ст. 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. Крім цього, у разі доповнення чи зміни касаційної скарги особа, яка подала касаційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до касаційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни. Оскільки вказані пояснення подані поза межами строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції та без доказів надіслання копій відповідних доповнень іншим учасникам справи, вказані пояснення залишаються Судом без розгляду.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Щодо підстави відкриття провадження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме -неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 415 ЦК України, які діяли станом на 24.12.2004, - момент відчуження ТРЦ "Магелан" від АТ "Банкомзв`язок" до ДП "Край Проперті", внаслідок чого до ДП "Край Проперті" перейшло право користування (оренди) земельною ділянкою з договором оренди, а також ч. 1 ст. 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 20.12.2005, чинній на дату укладення договору суборенди), ч.ч. 1, 2 ст. 93 Закону України "Про оренду землі" (в редакціях від 27.11.2003 та 20.12.2005, чинних на дату відчуження ТРЦ "Магелан" та на дату укладення договору суборенди) в системному зв`язку з нормами ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 2 ст. 377, ст. 606 ЦК України (в редакціях станом на дату укладення договору суборенди), - за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цих норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів зазначає таке.
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами ст. 120 ЗК України в редакції від 25.10.2001 (в період з 01.01.2002 до 20.06.2007) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала ст. 377 ЦК України.
Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція ст. 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05.11.2009) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. 
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.
На момент набуття ДП "Край Проперті" (24.12.2004) права власності на будівлю, норми ст. 120 ЗК України передбачали, що при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право користування на цю земельну ділянку.
При цьому вказана норма не містила положень щодо автоматичного переходу права користування (оренди) земельної ділянки в разі відчуження будівлі та імперативних приписів щодо конкретного порядку дій, а також заборони щодо отримання права користування земельною ділянкою за договором суборенди.
Навпаки, зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (в редакції від 06.10.2004) випливає, що питання подальшого користування земельної ділянкою після відчуження розташованої на ній нерухомості могло вирішуватись сторонами, зокрема, в договірному порядку.
Своє право на користування земельною ділянкою ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" реалізувало шляхом укладення з АТ "БАНКОМЗВ`ЯЗОК" договору суборенди земельної ділянки 18.08.2006.
При цьому, при відчуженні будівлі АТ "БАНКОМЗВ`ЯЗОК" на користь ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" 24.12.2004 право користування всією земельною ділянкою в автоматичному порядку не перейшло та не могло перейти до ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" в силу відсутності для цього законодавчих підстав за ст. 120 ЗК України (в редакції від 06.10.2004, чинній на дату укладення договору купівлі-продажу будівлі).
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що суд першої інстанції не мав правових підстав дійти висновку про те, що в силу ст. 120 ЗК України (в редакції від 06.10.2004) до ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" автоматично перейшло право користування всією земельною ділянкою.
Такий висновок зроблений в результаті неправильного застосування ст. 120 ЗК України як окремо, так і у подальшому поєднанні зі ст. 377 ЦК України у відповідних редакціях.
Доводи скаржника в цій частині зводяться до власного неправильного тлумачення норм законодавства.
Так само і посилання на незастосування апеляційним судом положень ст. 415 ЦК України, відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди), не спростовують того, що земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. В свою чергу, положення ст. 415 ЦК України регулюють інші правовідносини - суперфіцію, тому вони не застосовуються до правовідносин у даній справі. 
Таким чином, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на дату укладення договору купівлі-продажу будівлі) та у зв`язку з придбанням будівлі за договором купівлі-продажу, до ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" (нового власника будівлі) станом на 24.12.2004 не перейшло автоматично в імперативному порядку право користування всією земельною ділянкою, а, як в нового власника будівлі, виникло право та можливість врегулювати питання користування земельної ділянки шляхом укладення відповідного договору, яке і було реалізовано шляхом укладення договору суборенди земельної ділянки, що спростовує доводи скаржника про зворотнє.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Враховуючи викладене, оскільки у зв`язку з придбанням будівлі за договором купівлі-продажу до ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" станом на 24.12.2004 не перейшло автоматично в імперативному порядку право користування всією земельною ділянкою, а питання користування земельною ділянкою було вирішено шляхом укладення договору суборенди земельної ділянки, Верховний Суд, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ч. 1 ст. 300 ГПК України, не вбачає необхідності формулювати висновок стосовно застосування ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 415 ЦК України, які діяли станом на 24.12.2004, а також ч. 1 ст. 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 20.12.2005, чинній на дату укладення договору суборенди), ч.ч. 1, 2 ст. 93 Закону України "Про оренду землі" (в редакціях від 27.11.2003 та 20.12.2005, чинних на дату відчуження ТРЦ "Магелан" та на дату укладення договору суборенди) в системному зв`язку з нормами ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 2 ст. 377, ст. 606 ЦК України (в редакціях станом на дату укладення договору суборенди).
Що ж до іншої підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме неправильного застосування судом апеляційної інстанції абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", то Верховний Суд звертає увагу, що у постанові від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування норми права, у якому зазначив, що пункти 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16.01.2020) необхідно застосовувати таким чином: 
"За змістом пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020), на відміну від частини 2 статті 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)".
В свою чергу, неврахування зазначеного апеляційним судом не призвело до постановлення неправильного рішення по суті спору в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання припиненим права оренди земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:485:0021 за ПрАТ "Банкомзв`язок", оскільки до ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" станом на 24.12.2004 не перейшло автоматично в імперативному порядку право оренди всієї земельної ділянки, та, як результат, по "ланцюгу" правочинів відчуження нерухомого майна - і до позивача, у зв`язку з чим, враховуючи наявність відповідного висновку Верховного Суду щодо застосування положень ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - Верховний Суд також не формулює висновок з приводу застосування абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Враховуючи викладене, з підстав відкриття касаційного провадження, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін.
Що ж до підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм ч. 2 ст. 120, п. "е" ч. 1 ст. 14 ЗК України, ч. 2 ст. 377 ЦК України, ч. 3 ст. 7, абз. 8 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" в редакції станом на 19.12.2017, без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 23.05.2019 у справі № 922/109/18, від 19.06.2018 у справі № 922/3655/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 07.11.2018 у справі № 910/20774/17, від 29.11.2018 у справі                         № 915/1416/17, від 06.11.2018 у справі № 902/1592/15, від 27.02.2019 у справі № 913/661/17, від 06.03.2019 у справі № 914/3687/17, від 04.04.2019 у справі № 910/7197/18, від 27.06.2018 у справі    № 921/613/17-г/17, від 14.08.2019 у справі № 910/14257/18, від 05.02.2020 у справі  № 914/393/19, від 26.05.2020 у справі № 921/613/17-г/17, від 10.04.2018 у справі  № 915/672/17, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18, Верховний Суд зазначає таке. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Отже, з`ясування наявності права скаржника на касаційний перегляд судових рішень з підстав, наведених у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення сукупності таких складових елементів (критеріїв) як подібність предмета спору (заявлених вимог), підстав позову (вимог), змісту позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин, а також наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.
Так посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, скаржник вибірково виокремлює висновки суду з загального контексту постанови, без урахування інших висновків щодо застосування ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, а саме: імперативний припис щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття іншою особою права власності на нерухомість, розташовану на земельній ділянці, було закріплено в законодавстві після 20.06.2007 та передбачений в чинному законодавстві (п.8.4, 8.5 постанови від 04.12.2018); в період з 01.01.2002 до 20,06.2007 законодавство не містило вказаного імперативного припису, а навпаки - згідно статті 120 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 (яка діяла з 01.01.2002 до 20.06.2007) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку (п.п. 7.37, 8.3 постанови від 04.12.2018); земельні відносини щодо переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними (п.8.2 постанови від 04.12.2018); особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (п.8.17 постанови від 04.12.2018).
При цьому постанова від 04.12.2018 не містить жодних висновків щодо переходу до набувача нерухомості права оренди земельної ділянки у тому випадку, якщо відчужувач нерухомості не є орендарем земельної ділянки, а орендарем є третя особа.
Щодо постанови Верховного Суду від 23.05.2019 у справі 922/109/18, то у цій справі банк звернувся до міської ради з позовом, в якому просив суд розірвати договір оренди землі, що укладений між позивачем та відповідачем, посилаючись на те, що ним    було відчужено два об`єкти нерухомості, які знаходились на земельній ділянці, що є об`єктом оренди, а перехід права власності на будівлі та споруди, які розташовані на орендованій земельній ділянці до другої особи є підставою для розірвання договору. На думку позивача, уклавши договори купівлі-продажу (відчуження об`єктів нерухомості), банк добровільно відмовився від права користування (оренди) орендованою земельною ділянкою. Рішенням місцевого господарського суду у задоволенні позову відмовлено повністю, а постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого суду скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
Судами у справі № 922/109/18 встановлено, що 08.12.2017 банк відчужив два об`єкти нерухомості, які знаходились на земельній ділянці фізичній особі. Згідно з вказаними договорами купівлі-продажу нерухомого майна, об`єкти нерухомого майна (нежитлові будівлі) розташовані на земельній ділянці, що перебуває у користуванні позивача на підставі спірного договору оренди землі. 
Як зазначив Верховний Суд у справі № 922/109/18, 08.12.2017 у банку    автоматично припинилося, а у фізичної особи автоматично виникло право користування (оренди) спірною земельною ділянкою. При цьому, договір оренди землі не припинив 08.12.2017  дію в цілому, а в цей день 08.12.2017  відбулася заміна сторони в зобов`язанні, а саме орендаря - з банку на фізичну особу. Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що існують усі правові підстави для припинення землекористування позивача шляхом розірвання спірного договору у зв`язку з тим, що фактичне користування спірною земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно (нежитлові приміщення) здійснює його новий власник, позивач, як попередній землекористувач добровільно відмовився від права користування зазначеною земельною ділянкою, а законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.
Таким чином, предмети позову у справах № 922/109/18 та № 910/5305/20 є різними. Крім цього, різними у них є і встановлені судами фактичні обставини - у справі № 922/109/18 розташована на земельній ділянці нерухомість належала тій же особі, яка є орендарем такої земельної ділянки, і відчужувач розташованої на земельній ділянці нерухомості мав належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під такою нерухомістю. До того ж, перехід права власності на нерухомість та відповідний перехід права оренди земельної ділянки під такою нерухомістю відбулись після 20.06.2007 - 08.12.2017 коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України. 
Щодо постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/3655/17, то у ній товариство з обмеженою відповідальністю звернулося до суду з позовом до міської ради про внесення змін до договору оренди землі шляхом визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди у редакції, зазначеній у позовній заяві. Посилаючись на те, що внаслідок відчуження ним частини нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, право користування спірною земельною ділянкою пропорційно частці права власності на об`єкт нерухомого майна перейшло до іншої особи, у зв`язку з чим позивач не зобов`язаний сплачувати орендну плату за ту частину земельної ділянки, користування якою припинено, останній просив внести зміни до договору у частині розміру орендної плати. Рішенням місцевого господарського суду у задоволенні позову відмовлено повністю, а постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого суду скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. 
Судами у справі № 922/3655/17 встановлено, що між позивачем (орендарем) і Харківською міською радою (орендодавцем) у 2005 році було укладено договір оренди земельної ділянки. У пункті 3 договору визначено, що на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна - нежитлова будівля літ."А-2", яка належить орендареві на праві колективної власності на нерухоме майно, а також інші об`єкти інфраструктури. На підставі заяви особи від 15.08.2007 про вихід зі складу учасників позивача, 27.08.2007 між останнім і фізичною особою - учасником було укладено договір про заміну виплати належної останньому частки у статутному капіталі позивача на передання майна у натурі - за договором від 27.08.2007 позивачу належить частина нежитлової будівлі площею 489,8    кв.м, що становить 41,14 % від загальної площі будівлі, фізичній особі - учаснику належить частина, площею 700,7 кв.м, що становить 58,86 % нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, що перебуває в оренді у позивача. Предметом позову у цій справі було внесення змін до договору шляхом визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди у редакції, викладеній в позовній заяві, в частині розміру орендної плати, виходячи з того, що внаслідок відчуження частини нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, право користування спірною земельною ділянкою пропорційно частці права власності на об`єкт нерухомого майна перейшло до іншої особи. 
Скасовуючи постанову апеляційного та залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду, Верховний Суд зазначив, що відчуження частини об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, не є підставою для внесення змін до договору оренди, зокрема в частині розміру орендної плати, зважаючи на те, що договір у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно особи, яка, набувши право власності на нерухоме майно, розміщене на орендованій земельній ділянці, з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки, зокрема зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, а тому після відчуження частини об`єкта нерухомості та його державної реєстрації за іншими особами позивач не повинен сплачувати орендну плату за частину земельної ділянки, користувачем якої не є.
Таким чином, предмети позову у справах № 922/3655/17 та № 910/5305/20 є різними. Крім цього, різними у них є і встановлені судами фактичні обставини - у справі № 922/3655/17 розташована на земельній ділянці нерухомість належала тій же особі, яка є орендарем такої земельної ділянки, і відчужувач розташованої на земельній ділянці нерухомості мав належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під такою нерухомістю. До того ж, перехід права власності на нерухомість та відповідний перехід права оренди земельної ділянки під такою нерухомістю відбулись після 20.06.2007.
Щодо постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, то у ній прокуратура в інтересах держави в особі обласної державної адміністрації та районної державної адміністрації області звернулась до суду з позовом ТОВ "Глеріс", в якому просила розірвати договір оренди земельної ділянки від 25.02.2010, укладений між РДА і ТОВ "Глеріс", а також зобов`язати останнє повернути земельну ділянку ОДА, шляхом підписання акта приймання-передачі земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з відчуженням ТОВ "Глеріс" розташованого на спірній земельній ділянці нерухомого майна на користь ТОВ "Сорелла Оіл", ТОВ "Глеріс" добровільно відмовилось від права користування спірною земельною ділянкою, що є підставою для дострокового розірвання договору оренди вказаної земельної ділянки. Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що розпорядженням голови Дніпропетровської РДА від 25.11.2009 ТОВ "Глеріс" вирішено передати земельну ділянку в оренду. На підставі вказаного розпорядження 25.02.2010 між Дніпропетровською РДА (орендодавець) та ТОВ "Глеріс" (орендар) укладено договір оренди землі. Відповідно до акта прийому-передачі від 13.03.2017 ТОВ "Глеріс", як учасник, передало в якості внеску в статутний капітал ТОВ "Сорелла Оіл", а ТОВ "Сорелла Оіл" прийняло належне учаснику нерухоме майно, до якого, зокрема, входить автозаправна станція № 3. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нерухоме майно на спірній земельній ділянці, належить на праві власності ТОВ "Сорелла Оіл" на підставі акта прийому-передачі.
Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржувані судові рішення вказав на безпідставність доводів касаційної скарги про те, що відчуження ТОВ "Глеріс" нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, є підставою для дострокового розірвання договору оренди вказаної земельної ділянки, оскільки відчуження об`єкта нерухомості, що знаходиться на орендованій земельній ділянці не є підставою для розірвання договору оренди з попереднім власником. Такий договір припиняється щодо останнього, однак діє на тих самих умовах щодо особи, яка, набувши право власності на нерухоме майно, розміщене на орендованій земельній ділянці, з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки, зокрема із сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.
Таким чином, предмети позову у справах № 904/9027/17 та № 910/5305/20 є різними. Крім цього, різними у них є і встановлені судами фактичні обставини - у справі № 904/9027/17 розташована на земельній ділянці нерухомість належала тій же особі, яка є орендарем такої земельної ділянки, і відчужувач розташованої на земельній ділянці нерухомості мав належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під такою нерухомістю. До того ж, перехід права власності на нерухомість відбувся після 20.06.2007 - коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України.
Щодо постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 910/20774/17, у ній ПрАТ "Турбота" та ТОВ "Київська консалтінгова група" звернулися з позовом до Київської міської ради про визнання правовідносин за договором оренди земельної ділянки від 31.08.2007 припиненими для позивача-1 з 05.02.2009 а для позивача-2 - з 01.09.2009. Позивачі  зазначили про те, що внаслідок переходу від позивачів права власності на нерухоме майно, розташоване на орендованій ними за спірним договором земельній ділянці, до нового власника майна - ТОВ "ВДС-ІНВЕСТ", до останнього автоматично перейшло і право користування цією земельною ділянкою з одночасним припиненням цього права щодо позивачів. Вказане є підставою для припинення правовідносин за договором оренди земельної ділянки з моменту набуття ТОВ "ВДС-ІНВЕСТ" права власності на нерухомість, оскільки позивачі з цього моменту вже не є землекористувачами та відповідно, не можуть нести обов`язки орендарів за договором оренди, зокрема зі сплати орендної плати. Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено. 
Судами встановлено, що 31.08.2007 між Київською міською радою (орендодавцем) та ВАТ "НВК "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського", ЗАТ "Турбота", ТОВ "Київська консалтингова група" та ТОВ "Таргет Екзібішнс" (орендарі) укладено договір оренди земельної ділянки загальною  з визначенням частки орендованої площі землі для кожного з чотирьох орендарів в обсязі 62/100, 32/100, 5/100 та 1/100 від загальної площі землі відповідно.  05.02.2009 між ЗАТ "Турбота" (правонаступник - позивач-1) та ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач-1 відчужив на користь ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" належні йому нежитлові приміщення, що складають 9/100 частин від майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул.   Старокиївська, 10. 01.09.2009 між ТОВ "Київська консалтингова група" та ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" також укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач-2 відчужив на користь ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" належні йому нежитлові приміщення загальною площею 220,1 кв.м. у майновому комплексі за адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, 10 .  Про реалізацію нерухомого майна позивачі повідомили відповідача у січні-лютому 2010 року та звернулись із пропозицією розірвання договору оренди земельної ділянки, а 30.10.2017 заявили вимогу про припинення правовідносин за договором оренди земельної ділянки з моменту реєстрації права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно за новим власником - ТОВ "ВДС ІНВЕСТ". Проте відповідач заперечив факт припинення правовідносин оренди, стверджуючи про відсутність підстав для розірвання договору оренди та про необхідність переоформлення договору оренди на нового власника майна. 
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та приймаючи нове - про відмову в позові, Верховний Суд зазначив, що законодавство, чинне на момент відчуження позивачами нерухомого майна, вже містило положення про автоматичний перехід до нового власника нерухомості права користування земельною ділянкою під цим майном, про що вірно наголошено судом апеляційної інстанції, а внесені Законом України від 05.11.2009 N 1702-VI зміни направлені лише на вдосконалення та деталізацію порядку набуття прав на землю новим власником нерухомості, але не змінюють первісно закладеної законодавцем концепції переходу права землекористування у разі відчуження нерухомого майна та не суперечать їй. Крім цього, встановивши факт припинення права землекористування позивачів в силу закону, тобто фактичне припинення правовідносин між сторонами за спірним договором оренди, суди дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог по суті, оскільки заявлений позов фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (припинення правовідносин у силу закону) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивачів, які вже захищені законом. 
Таким чином, правовідносини у справах № 910/20774/17 та № 910/5305/20 є різними за встановленими судами фактичними обставинами - у справі № 910/20774/17 розташована на земельній ділянці нерухомість належала позивачам, які були орендарями такої земельної ділянки, вони мали належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під такою нерухомістю. До того ж, перехід права власності на нерухомість відбувся після 20.06.2007- коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України.
Щодо постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.11.2018 у справі № 915/1416/17, то у ній   Виконавчий комітет Первомайської міської ради Миколаївської області звернувся до суду з позовом до ТОВ "Закарпатінвестсервіс" про відшкодування збитків, завданих внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою апеляційного господарського суду, позовні вимоги задоволено частково.
Судами встановлено, що ТОВ "Закарпатінвестсервіс" на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2013 належав на праві приватної власності комплекс нежитлових будівель по вул. Червонофлотській, 102 у м. Первомайськ . Зазначений комплекс розташований на земельній ділянці, яка раніше перебувала у користуванні попереднього власника цього об`єкта - Акціонерного товариства закритого типу "Меркурій" на підставі договору оренди землі від 17.12.2008. 27.08.2013 рішенням Первомайської міської ради №13 надано дозвіл на розроблення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з метою її подальшої передачі в користування на умовах оренди відповідачу для будівництва та обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів, автозаправочної станції та автомийки по вул. Червонофлотська, 102 м. Первомайська, із земель раніше наданих у користування Акціонерному товариству закритого типу "Меркурій", у зв`язку з переходом права власності на об`єкт нерухомого майна. Даним рішенням, після розроблення технічної документації, відповідача зобов`язано звернутися до Первомайської міської ради для її затвердження у встановленому порядку. Однак, відповідачем технічна документація на вищезазначену земельну ділянку на затвердження до Первомайської міської ради не надавалась та договір оренди відповідної земельної ділянки не було укладено. 23.04.2015 відповідач продав комплекс нерухомого майна ТОВ "АТП-М". 
Скасовуючи ріщення місцевого та постанову апеляційного господарських судів і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій не встановлений факт розірвання договору оренди землі, укладеного 08.05.2008 між Первомайською міською радою та Акціонерним товариством закритого типу "Меркурій". На підставі викладеного, касаційний суд вважав, що судами попередніх інстанцій не досліджений, з врахуванням положень ч.3 ст.7 Закону України "Про оренду землі", можливий перехід права оренди згідно з вищевказаним договором від АТЗТ "Меркурій" до наступних власників нежитлових будівель, що може вплинути як на вирішення питання необхідності укладення нового договору, так і розробки проекту відведення чи технічної документації. 
Таким чином, правовідносини у справах № 915/1416/17 та № 910/5305/20 є різними за предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. Крім цього, у справі № 915/1416/17 судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд. В свою чергу, за результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в основі рішення суду в них може змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, може вплинути на правові висновки в ній. Як зазначила Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 - "ухвалення Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі.".
Що ж до постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 902/1592/15, то у ній ТОВ "Фактор Енергогруп" звернулось до суду з позовом до Вінницької міської ради, в якій просило скасувати пункт додатку № 3 до рішення 26-ої сесії 6-го скликання Вінницької міської ради від 31.11.2012 № 1042 та визнати укладеним між позивачем та відповідачем договір оренди земельної ділянки, на якій розміщено належну позивачу на праві власності автомобільну газонаповнювальну компресорну станцію. В свою чергу, Вінницька міська рада звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати укладеним між нею та позивачем, з дня набрання рішенням суду законної сили, договір оренди цієї земельної ділянки, у редакції запропонованій відповідачем. Рішенням місцевого господарського суду первісний позов задоволено частково, визнано незаконним пункт 6.1.6 додатку   № 3 до рішення 26 сесії 6 скликання Вінницької міської ради від 31.11.2012 № 1042 щодо встановлення орендної плати в розмірі    12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, загальною площею 0,5622 га переданої ТОВ "Фактор Енергогруп" в оренду, на якій розміщено належну ТОВ "Фактор Енергогруп" на праві власності автомобільну газонаповнювальну компресорну станцію. У задоволенні первісного позову в частині визнання укладеним договору оренди земельної ділянки відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. Постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого господарського суду скасовано частково в частині відмови Вінницькій міській раді у визнанні укладеним договору оренди. В цій частині прийнято рішення про задоволення позову.    
Так у вказаній справі 24.11.2005 між Вінницькою міською радою (орендодавцем) та ТОВ "Фактор Капітал" (орендарем) укладено договір оренди земельної ділянки для комерційного використання (реконструкції автозаправного пункту та експлуатації автомобільної газонаповнювальної компресорної станції) зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки. 15.03.2012 між ТОВ "Фактор Капітал" (продавцем) та ТОВ "Фактор Енергогруп" укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останнє придбало належне продавцю на праві власності майно, розташоване на земельній ділянці площею, що знаходиться в оренді згідно з договором оренди землі від 24.11.2005. Згідно з п. 5. додатку № 3 до рішення 26 сесії 6 скликання Вінницької міської ради № 1042 від 30.11.2012 вирішено, у зв`язку з відчуженням нерухомого майна розірвати договір оренди земельної ділянки від 28.02.2006 № 040600300035 укладеного з ТОВ "Фактор Капітал" на земельну ділянку площею 0,5622 га для комерційного використання (реконструкції автозаправного пункту та експлуатації автомобільної газонаповнювальної компресорної станції). Пунктом 6 додатку № 3 до рішення 26 сесії 6 скликання Вінницької міської ради №1042 від 30.11.2012 передано в орендну земельну ділянку ТОВ "Фактор Енергогруп" площею 0.5622 га для комерційного використання (реконструкція автозаправного пункту та експлуатації автомобільної газонаповнювальної компресорної станції) на вул. Щорса, 14-А у м. Вінниці, строком на 10 років. Пунктом 6.1.6 додатку № 3 даного рішення встановлено орендну плату в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 27.12.2012 між Вінницькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор Капітал" укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки.
Скасовуючи постанову апеляційного та залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду Верховний Суд зазначив, що саме з 03.04.2012 (право власності на придбаний згідно з договором купівлі-продажу від 15.03.2012 комплекс зареєстровано Комунальним підприємством "ВМБТІ" за ТОВ "Фактор Енергогруп" 03.04.2012) відбулась заміна сторони (орендаря) в зобов`язанні (орендних правовідносинах) згідно з договором оренди земельної ділянки від 24.11.2005, а відтак і виникнення у ТОВ "Фактор Енергогруп", як нового власника нерухомості, прав та обов`язків орендаря за даним договором оренди, в тому числі щодо плати за оренду земельної ділянки в розмірі 3% від грошової оцінки землі. 30.11.2012    26 сесією 6 скликання Вінницької міської ради прийнято рішення № 1042, пунктом 6.1.6 додатку № 3 якого встановлено орендну плату в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. За висновком Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вказаний пункт рішення Вінницької міської ради порушує законні права та інтереси позивача за первісним позовом, як нового власника нерухомості, до якого згідно зі ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України, ст. 7 ЗУ "Про оренду землі" перейшли права та обов`язки орендаря за даним договором оренди від 24.11.2005, зокрема щодо плати за оренду земельної ділянки в розмірі 3% від грошової оцінки землі. 
З огляду на викладене, правовідносини у справах № 902/1592/15 та № 910/5305/20 є різними за предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. У справі № 902/1592/15 відчужувач розташованої на земельній ділянці нерухомості мав належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під такою нерухомістю, на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які належать одному власнику та відчужуються одному набувачу, і перехід права власності на нерухомість та відповідний перехід права оренди земельної ділянки під такою нерухомістю відбулись після 20.06.2007, коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України.
У справі № 913/661/17, у якій Верховним Судом 27.02.2019 винесено постанову, перший заступник прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Сєвєродонецької міської ради Луганської області звернувся до суду з позовом до ТОВ "БС ПРОПЕРТІ" про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Рішенням місцевого господарського суду в задоволенні позову відмовлено повністю. Постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого господарського скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.
Судами обох інстанцій встановлено, що 19.01.2010 між Сєвєродонецькою міською радою (орендодавцкем) та ТОВ "Амстор" (орендарем) укладено договір оренди землі. Об`єктом оренди за договором є земельна ділянка. На даній земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна - торговий центр "Амстор". ТОВ "БС-Проперті" 28.12.2016 став власником нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці. Рішенням позивача від 07.04.2017 № 1299 право користування земельною ділянкою ТОВ "Амстор" за договором оренди земельної ділянки було припинено у зв`язку з переходом права власності на об`єкт нерухомого майна до іншої особи. Проте, договір оренди не був припинений у встановленому законом порядку.    
Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду, зазначив, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі. Суд першої інстанції встановив, що договір оренди землі №041041900075 від 19.01.2010 не був припинений повністю 28.12.2016, а припинився лише щодо зобов`язань для ТОВ "Амстор", тому відповідно з 28.12.2016 відповідач фактично став стороною вказаного договору оренди землі, за яким у нього виник обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.    ТОВ "Амстор" звернувся до Сєвєродонецького міського голови з листом №30 від 25.03.2016 про припинення право користування земельною ділянкою, оскільки право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на цій земельній ділянці, перейшло до ПАТ "ВТБ Банк" на підставі іпотечного договору від 26.12.2012.  Однак, з огляду на приписи ст. 654 ЦК України, прийняте в подальшому рішення Сєвєродонецької міської ради 27 сесії 7 скликання №1299 від 07.04.2017 щодо припинення за згодою сторін договору оренди землі №041041900075 від 19.01.2010, укладеного з ТОВ "Амстор" шляхом його розірвання, є лише волевиявленням на надання згоди на розірвання договору оренди уповноваженого органу, яке не має юридичного наслідку розірвання договору, оскільки сторонами у справі не вчинено дій, спрямованих на реалізацію вказаного рішення, а саме не укладено письмової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки з її подальшою державною реєстрацією. Тобто, договір оренди №041041900075 від 19.01.2010 не був припинений сторонами в установленому законом порядку, а тому є чинним. При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд надав невірну правову кваліфікацію правовідносинам між сторонами спору, які не підпадають під регулювання ст. 1212 ЦК України, а тому невірно застосував норми матеріального права.
Таким чином, правовідносини у справах № 913/661/17 та № 910/5305/20 є різними за предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. 
Щодо постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 914/2687/17, то у ній Фізичні особи-підприємці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Стрийської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав для застосування ст. 120 ЗК України, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" з огляду на обставини придбання у первісних орендарів земельної ділянки об`єкту нерухомого майна, який знаходиться на орендованій земельній ділянці. Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, у задоволенні позову відмовлено.
При цьому судами обох інстанцій встановлено, що 15.10.2008 між Стрийською міською радою (орендодавець) та підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (орендарі) укладено договір оренди землі площею 0,0126 га для комерційних цілей, будівництва торгівельного об`єкта. 05.11.2012 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували право власності на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 0,0126 га.  04.12.2012 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (продавцями) та ОСОБА_5 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, за умовами якого ОСОБА_5 придбала магазин, незавершений будівництвом, готовністю 53%, розташований на земельній ділянці площею 0,0126 га. Рішенням Стрийської міської ради № 404 від 20.12.2013 зокрема, вирішено розірвати договір оренди землі, укладений між підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 25.03.2014 та вилучити з користування земельну ділянку і передати до земель запасу Стрийської міської ради. 20.12.2013 рішенням Стрийської міської ради № 405 було вирішено надати дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки ФОП ОСОБА_5 площею 0,0115 га для передачі в оренду для комерційних цілей (будівництво торгового об`єкту). 21.11.2016 ОСОБА_5 зареєструвала право власності на будівлю магазину загальною площею 128,3 кв.м. 06.09.2017 позивачі 1 та 2 звернулися до відповідача із заявою б/н, в якій просили підписати додаткову угоду про заміну сторони в договорі оренди землі від 15.10.2008, у зв`язку із набуттям позивачем-3 права власності на магазин, що розташований на земельній ділянці, яка останнім підписана не була. 
Залишаючи без змін судові рішення Верховний Суд зазначив, що договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва не пройшов державної реєстрації, а матеріали справи не містять допустимих доказів такої реєстрації, відтак до ОСОБА_5 не перейшло право власності на об`єкт незавершеного будівництва на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2012, яке було зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім того, позивачі 1 та 2 не були власниками будівлі магазину (об`єкта нежитлової нерухомості), загальною площею 128,3 кв.м, а тому набуття ОСОБА_5 права власності на будівлю магазину, загальною площею 128,3 кв.м на підставі рішення Стрийської міської ради № 226 від 20.09.2012 (а не на підставі угоди укладеної між позивачами), не надає право останній користуватись земельною ділянкою, на якій знаходиться зазначена будівля, на тих самих умовах, що були у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно з договором оренди землі від 15.10.2008. 
Таким чином, правовідносини у справах № 914/2687/17 та № 910/5305/20 є різними за предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. 
Щодо постанови Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 910/7197/18, то у цій справі Фізична особа-підприємець Волевач Наталія Михайлівна звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання правовідносин за договором оренди земельної ділянки від 31.01.2006, в    редакції договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 30.10.2015, припиненими для Фізичної особи-підприємця Волевач Наталії Михайлівни. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з набуттям третьою особою права власності на об`єкт нерухомості, який знаходиться на орендованій позивачем земельній ділянці, фактичне право користування земельною ділянкою здійснює новий власник,    а тому позивач вважала, що в силу норм статей 120, 141 ЗК України, ст. 377 ЦК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" наявні підстави для припинення права користування земельною ділянкою.      Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою  апеляційного господарського суду, позовні вимоги задоволено повністю.
Судами у справі № 910/7197/18 встановлено, що 31.01.2006 між Київською міською радою та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки. 30.10.2015 між сторонами було укладено договір про поновлення договору оренди земельної ділянки, яким договір оренди викладено в новій редакції. 25.10.2010 між Фізичною особою-підприємцем Волевач Наталією Михайлівною та    фізичною особою    укладений договір про пайову участі у розмірі 100% участь у будівництві, відповідно до якого фізична особа зобов`язується здійснити 100% будівництва об`єкту, та після закінчення та введення його в експлуатацію отримує об`єкт у власність. 01.10.2015    фізична особа набула право власності на будівлю магазину, яка розташована на орендованій позивачем земельній ділянці. В подальшому,    02.10.2015 між    фізичною особою та ТОВ "АТБ-Інвест" укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого третя особа набула у власність об`єкт нерухомого майна будівлю магазину (літ. А-1). У зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до відповідача із пропозицією про припинення дії договору оренди та направив 19.03.2018 на підписання відповідну додаткову угоду. Проте, відповідач станом на день звернення до суду відповіді не надіслав, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду.
Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів, зазначив, що з початку, 01.10.2015, а потім 02.10.2015 відбулась заміна сторони (орендаря) в зобов`язанні (орендних правовідносинах) згідно з договором оренди земельної ділянки від    31.01.2006 (у редакції від 30.10.2015). Отже, суди першої та апеляційної інстанції, врахувавши, що фактичне користування земельною ділянкою здійснює новий власник майна (ТОВ "АТБ-Інвест"), дійшли правомірного висновку про наявність передбаченим законодавством, а саме ст. 120, 141 ЗК України, ст. 377 ЦК України, ст. 31 Закону України "Про оренду землі", підстав для визнання правовідносин за договором оренди від    31.01.2006 в редакції договору про поновлення договору оренди від 30.12.2015 припиненими для позивача.            
Таким чином, правовідносини у справах № 910/7197/18 та № 910/5305/20 є різними за предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. У справі № 910/7197/18 позивач мав належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під нерухомістю, на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які належать одному власнику, і перехід права власності на нерухомість та відповідний перехід права оренди земельної ділянки під такою нерухомістю відбулись після 20.06.2007, коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України.
Що ж до постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/613/17-г/17, то у цій справі керівник Чортківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хоростківської міської ради звернувся з позовом до ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 2 335 995,15 грн. збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Позовна заява мотивована тим, що відповідач 25.06.2015 зареєстрував право власності на нерухоме майно, проте у період з 25.06.2015 по 30.12.2016 в порушення вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України використовував земельну ділянку під нерухомим майном без оформлення правовстановлюючих документів, що є підставою для відшкодування позивачу збитків. Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою    апеляційного господарського суду, позовні вимоги задоволено.
Скасовуючи зазначені судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що 25.06.2015 відповідач зареєстрував право власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці у м. Хоростків. Вказана земельна ділянка перебувала в користуванні попереднього власника цього майна ТОВ "Хоростківський цукровий завод" на підставі укладеного з позивачем договору оренди землі від 27.05.2014. При цьому за рішенням позивача від 16.10.2015 право користування земельною ділянкою ТОВ    "Хоростківський цукровий завод" та, відповідно, дія вказаного договору оренди земельної ділянки була припинена. З моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщене це майно у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщене, згідно з частиною 2 статті 120 ЗК України. Тобто особа, яка набула права власності на це майно фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки у частині щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно. З огляду на наведене, а також обставини чинності договору оренди землі між Хоростківською міською радою та ТОВ "Хоростківський цукровий завод" до 16.10.2015 (дати припинення права землекористування ТОВ "Хоростківський цукровий завод"), суди дійшли помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача збитків починаючи з дати набуття ним права власності на нерухоме майно, оскільки у цей період було чинним зобов`язання відповідача, як нового власника майна, зі сплати орендної плати за договором оренди від 27.05.2014. У той же час, оскільки у справі має місце припинення за окремим рішенням позивача права землекористування ТОВ "Хоростківський цукровий завод", то зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник нерухомості - відповідач не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Тобто, з цього моменту у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями, тобто укласти новий договір оренди земельної ділянки. Таким чином, вирішення питання про наявність правових підстав для стягнення збитків (за наявності усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення), може мати місце у період після 16.10.2015, тобто після припинення договору оренди земельної ділянки з попереднім землекористувачем. Зазначене свідчить про передчасність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача саме збитків починаючи з дати набуття ним права власності на нерухоме майно.
Таким чином, правовідносини у справах № 921/613/17-г/17 та № 910/5305/20 є різними за предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. Крім цього, у справі № 921/613/17-г/17 судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд. В свою чергу, за результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в основі рішення суду в них може змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, може вплинути на правові висновки в ній. Як зазначила Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 - "ухвалення Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі.".
Що ж до постанови Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 910/14257/18, то у вказаній справі ТОВ "Стандарт Девелопмент Джей.Ві" звернулось до суду з позовом до Київської міської ради, у якому просило: 1) визнати за позивачем право користування земельною ділянкою на умовах договору оренди земельної ділянки від 11.10.2007 та договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 09.11.2016; 2) визнати укладеною між сторонами додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 11.10.2017 та договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 09.11.2016 в редакції, наведеній у позові. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що набув право власності на об`єкт нерухомості, який знаходиться на земельній ділянці, а тому до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, в обсязі, що існувало у попереднього власника цього об`єкту нерухомості. Рішенням місцевого господарського позов задоволено, а постановою апеляційного суду - рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким у позові відмовлено.
Так у справі № 910/14257/18 судами було встановлено, що між ТОВ "Телехаус Київ Міжнародні комунікації" (продавцем) та ТОВ "АСМА-КРИМ" (покупцем) 25.06.2003 укладений договір купівлі-продажу нежилих будівель площею 232,6 м2. Між відповідачем (орендодавцем) та ТОВ "АСМА-КРИМ" (орендарем) 11.10.2007 укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:179:0037. В свою чергу, між ПАТ АБ "Столичний" (банк) та ТОВ "Компанія "Кепітал-Сістемс" (позичальник) 26.08.2014 укладено кредитний договір, і з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ТОВ "АСМА-КРИМ" (іпотекодавцем) 29.09.2014 укладено іпотечний договір, за умовами якого предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов`язань позичальника, є нерухоме майно, а саме нежилий будинок літ."Б" загальною площею - 232,6 м2. Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 1,1581 га, кадастровий номер 8000000000:75:179:0037. В подальшому, на підставі договорів про відступлення права вимоги, від банку до фізичної особи, а потім - до ТОВ "Фінансова компанія "Веста" перейшли права вимоги за договорами кредиту від 26.08.2014 та іпотеки від 29.09.2014. У зв`язку з неусуненням порушень та невиконанням зобов`язань за кредитним договором у встановлений строк, до ТОВ "Фінансова Компанія "Веста", як кредитора та іпотекодержателя перейшло право власності на об`єкт нерухомості, що був предметом іпотеки, про що 16.05.2018 було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Між ТОВ "Фінансова Компанія "Веста" (продавець) та позивачем (покупець) 18.05.2018 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв нерухоме майно, а саме: нежилий будинок літ. "Б" загальною площею - 232,6 м2.  Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 1,1581 га, кадастровий номер 8000000000:75:179:0037.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 17.07.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, який укладено між Відповідачем та ТОВ "АСМА-КРИМ", в частині, що стосується заміни сторони Орендаря земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:179:0037 ТОВ "АСМА-КРИМ" на Позивача, додавши додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки. Листом № 057028-17207 від 13.08.2018 аозивача повідомлено, що для прийняття рішення відповідачем щодо розпорядження земельною ділянкою, необхідно звернутися до центру адміністративних послуг із відповідною заявою на отримання адміністративної послуги.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він набув право власності на об`єкт нерухомості, який знаходиться на земельній ділянці площею 1,1581 га (кадастровий номер 8000000000:75:179:0037), а тому до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, в обсязі, що існувало у попереднього власника цього об`єкту нерухомості.
Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" право оренди земельної ділянки, на якій розміщено нерухоме майно і орендарем якої було ТОВ "АСМА-КРИМ", перейшло до ТОВ "Фінансова Компанія "Веста", як особи, до якої перейшло право власності на нерухоме майно, яке розташовано на спірній земельній ділянці. В подальшому, як з`ясовано судами першої та апеляційної інстанції, право власності на майно, яке розташовано на спірній земельній ділянці, відповідно до договору від 18.05.2018 набуто позивачем. В свою чергу, до особи, яка набула право власності на будівлю, переходить на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 7 Закону України "Про оренду землі" право користування (оренди) саме тією земельною ділянкою, як об`єктом цивільних прав, кадастровий номер якої зазначено в договорі, що передбачає набуття права власності на будівлю, незалежно від її цільового призначення, але не частиною такої земельної ділянки. Право оренди на земельну ділянку переходить за договором, який передбачає набуття права власності на будівлю. Цим же договором одночасно припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташована така будівля (частина 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі"). Водночас суди не дослідили зібраних у справі доказів на предмет припинення договору оренди, а, отже і права оренди у ТОВ "АСМА-КРИМ", зокрема, правової підстави припинення (яким договором припинено договір оренди в частині оренди ТОВ "АСМА-КРИМ") та момент такого припинення, і, як наслідок, невірно встановили обставини щодо особи, яка є "попереднім орендарем земельної ділянки" в розумінні частини 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі".
Таким чином, правовідносини у справах № 910/14257/18 та № 910/5305/20 є різними за встановленими судами фактичними обставинами - у справі № 910/14257/18 ТОВ "АСМА-КРИМ" мав належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під нерухомістю, яка буда передана в іпотеку, і перехід права власності на нерухомість та відповідний перехід права оренди земельної ділянки під такою нерухомістю відбулись після 20.06.2007, коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України, в той час як у справі № 910/5305/20 у зв`язку з придбанням будівлі за договором купівлі-продажу до ДП "КРАЙ ПРОПЕРТІ" станом на 24.12.2004 не перейшло автоматично в імперативному порядку право користування всією земельною ділянкою, а питання користування земельною ділянкою було вирішено шляхом укладення договору суборенди земельної ділянки. Крім цього, у справі № 910/14257/18 судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд. В свою чергу, за результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в основі рішення суду в них може змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, може вплинути на правові висновки в ній. Як зазначила Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 - "ухвалення Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі.".
Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення Верховного Суду в яких посилається скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними з викладених вище підстав. Вони прийняті щодо правовідносин, в яких: розташована на земельній ділянці нерухомість належить тій же особі, яка є орендарем такої земельної ділянки (тобто, власник нерухомості та орендар земельної ділянки - одна й та сама особа); відчужувач розташованої на земельній ділянці нерухомості має належним чином оформлене право оренди земельної ділянки під такою нерухомістю (тобто, попередній орендар не просто є користувачем земельної ділянки, а належним чином набув та оформив право оренди земельної ділянки); на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які належать одному власнику та відчужуються одному набувачу; перехід права власності на нерухомість та відповідний перехід права оренди земельної ділянки під такою нерухомістю відбулись після 20.06.2007, коли вже було змінено редакцію ст. 120 ЗК України; за різних предметів спору (заявлених вимог), підстав позову (вимог), змісту позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин.
Водночас предметом спору у даній справі, навпаки, є правовідносини, що виникли внаслідок відчуження нерухомості, власником якої є одна особа, а орендарем земельної ділянки, де така нерухомість розташована - є інша особа. Тобто, спірні правовідносини у цій справі є принципово іншими ніж ті, які врегульовані ч. 2 ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, Закону України "Про оренду землі" та щодо яких Верховним Судом викладено висновки в наведених вище постановах.
У іншій частині справ, на які позивач посилається як на підставу для скасування оскаржуваних ним рішень - постанови Верховного Суду від 05.02.2020 у справі                               № 914/393/19, від 26.05.2020 у справі № 921/613/17-г/17, від 10.04.2018 у справі                                   № 915/672/17, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18,  не зазначено якого саме конкретного висновку Верховного Суду з приводу застосування якої самої конкретної правової норми не було враховано апеляційним судом. При цьому не вважаються відповідним належним обґрунтуванням неврахування відповідних висновків Верховного Суду самі лише висновки скаржника щодо власного тлумачення обставин справи, викладені на арк. 20 касаційної скарги, без конкретної вказівки які саме конкретні висновки Верховного Суду не враховано апеляційним судом. Так само і власні висновки скаржника, викладені на арк. 22 касаційної скарги не містять конкретних висновків Верховного Суду з приводу застосування конкретних правових норм, які, за твердженням скаржника, не було враховано апеляційним судом.
Що ж до окремих посилань скаржника на постанови Верховного Суду України, то останні не визначені в якості підстави відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим Верховним Судом відповідні посилання скаржника не розглядаються.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним. 
Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom"). 
Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").
Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. 
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України з підстави відкриття провадження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, встановлених ст. 300 ГПК України, відповідно до яких переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Верховний Суд зазначає, що з підстав відкриття касаційного провадження, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, а касаційне провадження, з підстави відкриття провадження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - закриттю відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "СБЕРБАНК" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 у справі  № 910/5305/20, відкрите з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, закрити.
В іншій частині касаційну скаргу Акціонерного товариства "СБЕРБАНК" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 у справі № 910/5305/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                            Могил С.К.   
Судді:                                                                                                    Багай Н.О.
                                                                                                              Волковицька Н.О.