ПОСТАНОВА
Іменем України
23 травня 2018 року 
м. Київ
справа № 826/171/15
провадження № К/9901/12483/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Анцупової Т. О.,
суддів: Берназюка Я. О., Кравчука В. М., 
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 826/171/15 
за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової Владислави В’ячеславівни, державного реєстратора прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві Дуднік Ольги Сергіївни, Державної реєстраційної служби України Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,
за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України (у складі колегії суддів: Стрелець Т. Г., Голяшкіна О. В., Зайця В. С.,) від 17 лютого 2016 року, встановив: 
І. ПРОЦЕДУРА
1. У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В. В., державного реєстратора прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві Дуднік О. С., Державної реєстраційної служби України Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кей-Колект», в якому просив:
- визнати протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В. В., що полягають у прийнятті рішення № 17243506 від 17 листопада 2014 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 154,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - за ТОВ      «Кей-Колект»;
- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В. В. № 17243506 від 17 листопада 2014 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру загальною площею 154,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
- визнати протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві Дуднік О. С., що полягають у проведенні 17 листопада 2014 року державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 154,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - за ТОВ «Кей-Колект»;
- зобов'язати Державну реєстраційну службу України та Головне управління юстиції у м. Києві внести         до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості (записи) про скасування              рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В. В. № 17243506 від 17 листопада 2014 року та про скасування запису про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру загальною площею 154,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
2. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначав, що оскаржувані дії та рішення відповідачів є протиправними, оскільки реєстрація переходу права власності відбулася з порушенням положень чинного законодавства та умов договору іпотеки.
3. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В. В. № 17243506 від 17 листопада 2014 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру загальною площею 154,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Визнано протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві Дуднік О. С., що полягають у проведенні 17 листопада 2014 року на підставі рішення        № 17243506 від 17 листопада 2014 року державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 154,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «Кей-Колект». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Постановою Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року касаційні скарги ТОВ    «Кей-Колект» та ТОВ «Сол - Істейт» задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову.
5. Не погоджуючись із зазначеною постановою, 29 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд.
6. Ухвалою судді Верховного Суду України від 12 вересня 2016 року відкрито провадження за вказаною заявою з підстави, передбаченої п. 5 ч. 1 ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України            (далі - КАС України; в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
7. У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання пп. 1, 7 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року), 31 січня 2018 року матеріали вказаної заяви передано на розгляд до Верховного Суду.
8. Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
9. Станом на 23 травня 2018 року заперечень на заяву про перегляд судового рішення до суду не надходило.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
10. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту. Згідно із договором позивачу надавався кредит в іноземній валюті у розмірі 407 000 доларів США, що складало 2 055 350 грн. Строк повернення - не пізніше 20 грудня 2027 року. Вказаний кредит надавався для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1.
11. 20 грудня 2007 року між ОСОБА_2 і банком також укладено договір іпотеки № 73421, відповідно до якого позивач передає в іпотеку банку зазначену квартиру, яка є власністю іпотекодавця (позивача) на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року №6334.
12. 29 лютого 2012 року банком сформовано повідомлення на адресу позивача за № 12-22/7002 про відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу.
13. Згідно наявного у матеріалах справи повідомлення ТОВ «Кей-Колект» від 28 лютого 2014 року                № 135-12661 ОСОБА_2 повідомлено про можливість викупити предмет іпотеки, здійснити погашення заборгованості у розмірі 350 000 доларів США. 
14. Згідно повідомлення ТОВ «Кей-Колект» від 11 квітня 2014 року №110414/735439 позивача повідомлено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. У вказаному повідомленні позивача попереджено, що товариство має намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від власного імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу. У повідомленні зазначено, що позивач має право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку з дня отримання повідомлення. Невиконання умов кредитного договору та іпотеки матиме наслідком продаж предмета іпотеки від імені ТОВ «Кей-Колект».
15. 17 листопада 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Хафусовою В. В. Державної реєстраційної служби України прийнято рішення № 17243506 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Рішення прийнято за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав, прийнятої 14 листопада 2014 року (№ 8960834), яка подана ТОВ «Кей-Колект» для проведення державної реєстрації права власності на квартиру 84 у будинку 4 корпус 4 по просп. Героїв Сталінграда у м. Києві. Вирішено провести державну реєстрацію права власності на вищезгадану квартиру за вищенаведеною адресою, а також відкрити розділ у реєстрі.
16. Згідно із карткою № 17210953 прийнятої заяви, яка зареєстрована 14 листопада 2014 року, до заяви, крім іншого, надано технічний паспорт та копія; копія договору № 11273116000 від 20 грудня 2007 року та додатки, копія договору відступлення прав вимоги від 13 лютого 2012 року, копія договору факторингу     № 2 від 13 лютого 2012 року, додаткові угоди копія договору № 11231160000 від 20 грудня 2007 року, лист від 30 жовтня 2014 року № 135-15032, копія наказу № 11-к від 21 травня 2014 року, копія наказу        № 75-к від 13 грудня 2013 року, копія протоколу від 12 грудня 2013 року № 76; копія договору іпотеки       № 73421 від 20 грудня 2007 року, копія повідомлення № 12-22/7702, повідомлення № 135-12149; довідка № 135-14987.
17. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві Дуднік О. С. внесено запис № 7715037 про право власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 
18. Не погоджуючись з вказаними рішеннями та діями відповідачів щодо реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ 
19. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачами не доведено законності прийняття рішення про державну реєстрацію прав та здійснення реєстраційних дій по реєстрації прав за ТОВ «Кей-Колект». Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідачів внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості (записи) про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В.В. №17243506 від 17 листопада 2014 року та про скасування запису про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зазначені вимоги є передчасними.
20. Вищий адміністративний суд України скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з того, що факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку».
21. Відсутність факту реалізації домовленості сторін щодо укладення окремої угоди про задоволення вимог іпотекодержателя за наявності відповідного застереження в іпотечному договорі, наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя, та яке за змістом вимог Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору, не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії.
22. До такого висновку суд касаційної інстанції дійшов виходячи з того, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі. Таке застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
IV. ДОВОДИ ЗАЯВИ
23. У заяві про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року ОСОБА_2, посилається на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (у справі № 21-41а16) висновку щодо застосування у подібних правовідносинах ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Заявник просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року та постанову Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року і закрити провадження у справі.
24. На обґрунтування заяви надано копію постанови Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (у справі № 21-41а16), у яких суд по-іншому застосував одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах, а саме ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
25. Перевіривши наведені у заяві доводи, Суд дійшов висновку що заява ОСОБА_2 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року підлягає задоволенню.
26. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 237 КАС України перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
27. У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року № 21-41а16, прийнятої за результатом перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_6, державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві ОСОБА_7, Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «Сол-Істейт», про оскарження дій державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку», міститься наступний правовий висновок.
«Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України».
28. Не обговорюючи питання правильності застосування судами ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
29. Водночас розглядаючи та вирішуючи по суті позовних вимог справу про перегляд якої подано заяву, суди всіх трьох інстанцій виходили з того, що спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
30. Такі висновки судів попередніх інстанцій не відповідають правовій позиції, викладеній у зазначеній вище постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року № 21-41а16.
31. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
32. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
33. Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
34. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
35. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
36. Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
37. Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
38. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
39. За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України            (далі - ЦПК України), у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
40. У справі № 826/171/15 спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного договору та іпотечного договору), стосуються правомірності набуття права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, впливають на майнові права позивача як іпотекодавця, який правомірність такого набуття ставить під сумнів. Цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
41. Водночас визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.
42. Аналогічний підхід до застосування вказаних у п. 31, 34- 37, 39 цієї постанови норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 квітня 2017 року по справі        № 808/2298/15, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року по справі                   № 826/366/16.
43. Відповідно до пп. «б» п. 1 ч. 2 ст. 243 КАС України у редакції, чинній на час звернення із заявою, за наявності підстав, передбачених п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, суд має право у разі порушення судом (судами) норми процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або полягає у порушенні правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів скасувати судове рішення повністю або частково і закрити провадження у справі повністю або в певній частині.
44. З огляду на наведене ухвалені в адміністративній справі постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року та постанова Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
На підставі викладеного, керуючись ст. 241, 242, 243 КАС України, пп. 1 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VІІІ, -
ПОСТАНОВИВ:
Заяву ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року та постанову Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Т. О. Анцупова          
Судді                                                                                                              Я. О. Берназюк
                                                                                                              В. М. Кравчук