ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року 	Справа № 911/910/14 	

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:
 головуючого судді	 Сибіги О.М.,	
суддів	Гоголь Т.Г.., Яценко О.В.	
розглянувши матеріали  касаційної скарги	Публічного акціонерного товариства "Шляхово-будівельне управління № 41", м. Вишневе, Київська обл.	
на постанову	Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 року	
у справі	господарського суду Київської області	
за позовом 	Заступника Білоцерківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Київській області, м. Біла Церква, Київська обл.	
до 	Публічного акціонерного товариства "Шляхово-будівельне управління № 41", м. Вишневе, Київська обл.	
про 	стягнення 10 034,25 грн.	

за участю представників
прокуратури: Кривоклуб Т.В., посвідчення ГПУ від 13.08.2012 року № 000762,
позивача: Ремінська А.О.,
відповідача: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Заступник Білоцерківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Київській області звернувся до господарського суду Київської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Шляхово-будівельне управління № 41" (далі за текстом - ПАТ "Шляхово-будівельне управління № 41") про стягнення 9 793, 36 грн. основного боргу, 107, 25 грн. пені, 98, 91 грн. інфляційних втрат та 34, 73 грн. 3 % річних, що складає загальну суму заборгованості у розмірі 10 034, 25 грн.
Рішенням господарського суду Київської області від 08.04.2014 року залишеним без змін постановою  Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі: присуджено до стягнення з ПАТ "Шляхово-будівельне управління № 41" на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Київській області 9 793, 36 грн. основного боргу, 107, 25 грн. пені, 98, 91 грн. інфляційних витрат, 34,73 грн. 3% річних та судовий збір.
Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що вимоги прокурора в інтересах позивача про стягнення з відповідача боргу та штрафних санкцій за надані послуги по аварійно-рятувальному обслуговуванню об'єктів та окремих територій за договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки факт надання послуг і заборгованості відповідача в сумі 9 793, 36 грн. підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, а такі послуги на вказану суму в порушення умов договору оплачено не було, в результаті чого утворилась заборгованість у вищевказаній сумі.
Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ПАТ "Шляхово-будівельне управління № 41" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 08.04.2014 року та постанову  Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 року в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 9 793, 36 грн. та стягнути заборгованість у розмірі 1 546, 32 грн., а в іншій частині позовних вимог - відмовити.
Розпорядженням від 08.09.2014 року № 03-05/1667 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Сибіга О.М., судді - Гоголь Т.Г., Яценко О.В.
Відповідачем відзивів на касаційну скаргу подано не було.
В судовому засіданні прокурор та представник позивача проти доводів касаційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін. 
Відповідача згідно з приписами ст.  1114 ГПК України було належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак він не скористався передбаченим законом процесуальним правом на участь в розгляді справи касаційною інстанцією.
Заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.10.2011 року Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління  Міністерства надзвичайних ситуацій України у Київській області та ПАТ "Шляхово-будівельне управління № 41" було укладено Договір № 01/10-11 на постійне та обов'язкове обслуговування державною аварійно-рятувальною службою об'єктів та окремих територій (далі за текстом - Договір), відповідно до умов якого Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення ГУ  МНС України у Київській області зобов'язався здійснювати аварійно-рятувальне обслуговування об'єкта з метою своєчасного реагування та виконання ситуації, а також профілактичні роботи із запобігання (профілактики) виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характерів, спрямовані на поліпшення техногенної безпеки об'єктів (територій) та підвищення рівнів підготовленості об'єкта до рятування людей та ліквідації надзвичайних ситуацій.
Згідно з п. 4.1 Договору вартість функціонування структурних підрозділів Аварійно-рятувальної служби в режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості 1-ї оперативної одиниці складає 6 185, 23 грн. на рік з урахуванням ПДВ. Щомісячна оплата за кожен з поточних одинадцяти місяців становить 515, 44 грн. з урахуванням ПДВ, за останній місяць дії Договору становить 515, 39 грн. з урахуванням ПДВ.
Відповідно до п. 4.2 Договору плата за обслуговування об'єкта Аварійно-рятувальною службою здійснюється щомісячним перерахуванням коштів впродовж 5 банківських днів з моменту отримання оригінала рахунка чи його факсової копії до 15-го числа.
Відповідно до п. 7.1 Договору договір вступає в силу 1 жовтня 2011 року. Строк дії договору - один рік, з 01.10.2011 року по 01.10.2012 року
Пунктом 7.3. Договору встановлено, що після закінчення строку, якщо жодна із сторін в термін 30 діб до закінчення Договору, письмово не повідомить про намір його розірвання, даний Договір автоматично пролонгується на кожен наступний рік на умовах даного Договору.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу ДСНС України від 24.05.2013 року № 318 "Про здійснення організаційно-штатних заходів у підрозділах Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області" було змінено назву державної установи з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного територіального управління Міністерства надзвичайних ситуацій України у Київській області на Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області.
Згідно з п. 1.4 Статуту аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області від 18.05.2013 року за організаційно-правовою формою господарювання Загін -  є державною організацією і заснований на державній власності.
Пунктом 5.4 Статуту визначено, що джерелами фінансування Загону є кошти державного та місцевих бюджетів на виконання окремих програм.
Відповідно до п. 1.10 Статуту Загін здійснює постійне та обов'язкове обслуговування на договірній основі потенційно небезпечних об'єктів і територій, на яких існує небезпека виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Права та обов'язки сторін щодо здійснення такого обслуговування визначаються договорами.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов Договору позивач в період з жовтня 2011 року по лютий 2014 року надавав відповідачу послуги аварійно-рятувального обслуговування, проте відповідач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконав, а саме здійснив оплату таких послуг лише частково, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в сумі 9 793, 36 грн.
З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.
Предметом спору у даній справі є стягнення боргу, пені, інфляційних та 3 % річних за невиконання умов договору про надання послуг, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 
Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити надану послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. 
Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Таким чином, договір про надання послуг є двостороннім та консенсуальним, тобто таким, що вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами.
Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). 
Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що доказів розірвання або припинення дії Договору відповідачем не надано, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про те, що вимоги позивача в частині стягнення основного боргу є обґрунтованими.
Твердження апелянта щодо часткової оплати за отримані послуги в розмірі 1030,88 грн. судами правомірно визнано безпідставними, оскільки позивач не нараховує зазначену суму за послуги надані в листопаді та грудні 2011 року. 
Також, відповідно до претензії № 40 від 17.02.2012 року позивач повідомив відповідача про існування заборгованості станом на 01.02.2012 року в розмірі 1 546, 32 грн., тобто за мінусом 1 030, 88 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодекс України).
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 5.3 Договору за порушення терміну оплати об'єкт сплачує аварійно-рятувальній службі пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Сплата пені не звільняє сторону від виконання обов'язків за даним Договором.
Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір передбачений ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6  ст. 231 Господарського кодексу України,  ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України.
Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону. 
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора вимагати сплати 3 % річних від простроченої суми є способом захисту його майнового права та інтересу та не мають характеру штрафних санкцій, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (пункт 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14).
З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарські суди попередніх інстанцій  обґрунтовано, з посиланням на норми чинного законодавства дійшли висновку, що виходячи з законодавчих приписів та умов Договору, вимоги прокурора в інтересах позивача про стягнення з відповідача 9 793, 36 грн. основного боргу, 107, 25 грн. пені, 98, 91 грн. інфляційних втрат та 34, 73 грн. 3 % річних за надані послуги по аварійно-рятувальному обслуговуванню об'єктів та окремих територій за договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки факт надання послуг і заборгованості відповідача в сумі 9 793, 36 грн. підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, але такі послуги на вказану суму в порушення умов договору оплачено не було.
Поряд з цим, колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що доводи ПАТ "Шляхово-будівельне управління № 41", викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують сам факт надання позивачем таких послуг і їх часткової оплати і обгрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.
Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходять до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.  1 ст.  1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу  України, Вищий господарський суд України, 

ПОСТАНОВИВ:

1.  Касаційну скаргу залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 року у справі № 911/910/14 - залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                                О.М. Сибіга

Судді:                                                                                          Т.Г. Гоголь

О.В. Яценко